Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Milenci v Londýně

Vydání první

Copyright © 2008 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 1990. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lovers in London vydaného nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., (UK) v roce 2008

Český překlad © 2016 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Martina Černá

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0147-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0148-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Barbara Cartland

MILENCI

V LONDÝNĚ

(ukázka)

Londýn byl pro mne nejromantičtější město a do Berkeley Square jsem se doopravdy zamilovala!

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1880

Lanthia se jako každé ráno projížděla sama po lese. Přemítala o tom, že nic v celém vesmíru nemůže být krásnější než paprsky slunce, které malovaly jarní lístky na zlato.

Kdykoli vjela do lesa, přišel jí na mysl nějaký příběh, a nejinak tomu bylo i dnes. Častokrát říkávala svému otci, že v myšlenkách cestuje světem knih z knihovny a čerpá inspiraci také z příběhů, které od něj slyšela.

„Všechny se zdají být tak pravdivé a skutečné, papá,“ říkávala mu znovu a znovu.

Otec se jen smál.

Sir Philip Grenville byl v mládí vášnivým cestovatelem, nyní však byl docela spokojený v domě na venkově. Než by dobrodružství prožíval, raději už o nich jen psal.

Pro Lanthii byla jejich obrovská knihovna, z níž knihy přetékaly do všech místností v domě, už od dětství zdrojem příběhů, v nichž pokaždé hrála hlavní roli. Představovala si, jak šplhá do himálajských kopců jako její otec, cestuje přes nekonečné míle pustých stepí do Tibetu nebo nalézá klášter vystavěný na útesu, kam se ještě nikdy žádný Evropan nepodíval.

V jejích představách ji vždy doprovázela blízká bytost, která rozuměla jejím myšlenkám a užívala si dobrodružství v objevování nového světa stejně jako ona.

Snila, že se plaví po Nilu či Amazonce a její neviditelný společník jí radí, co má dělat.

Už od dětství byla osamělá.

Když se narodila, její matce již bylo třicet devět let.

Rok poté, co se ctihodná Elizabeth Fordová provdala za Philipa Grenvilla – tehdy ještě nebyl baronetem – se jim narodil syn a dědic. Philip však chtěl cestovat a jeho žena jezdívala s ním, a proto už žádné další děti neměli. Sžili se s myšlenkou, že je jejich rodina tříčlenná, a vzdali se naděje na další děti. Poté se však nečekaně – jako na památku, jak kdosi poznamenal – narodila Lanthia. Její rodiče byli na vrcholu blaha – jako by jim osud věnoval dar v okamžiku, kdy jej nejméně čekali.

Sir Philip byl na svou dceru pyšnější než na knihy, které napsal a jimiž plnil ohromnou knihovnu, a strávil mnoho času tím, že jí vyprávěl své příběhy, až měla pocit, že je neposlouchá, ale žije jimi.

Nyní se projížděla po lesích, které patřily jejímu otci.

Blaženě si představovala, že cválá pod horkým sluncem v Indii a míří k nádhernému paláci, kde má navštívit mahárádžu.

O Indii snívala často, neboť právě tam byl v současnosti její bratr David. Sloužil jako pobočník místokrále.

Nepsal jí příliš často, ale když se tak stalo, měla Lanthia pocit, jako by Indii prozkoumávala na vlastní kůži.

Ve svých snech cestovala z paláce místokrále v Kalkatě k severozápadní hranici, kde se za každým kamenem a keřem krčil nepřátelský domorodec. Lanthia si dokázala živě představit nebezpečí, které tam na ni číhá.

Když byl naposledy doma na kratičkou dovolenou, David jí vylíčil, jaké mají obavy z toho, aby se do jejich řad tajně nevkrádali Rusové.

Lanthia si živě představovala kozáky, jak jedou po opuštěných pláních do Indie, kterou britské království považovalo za nejnádhernější drahokam ve své koruně.

Car a kozáci, kteří mu sloužili, však byli rozhodnutí, že jim dříve či později padne do rukou.

„Musíme být neustále na stráži,“ říkal David své sestře, která mu naslouchala s vykulenýma očima. „Rusové pronikají do místních kmenů a popouzejí je proti nám. S Indy vymýšlejí neustále intriky a my si nikdy nejsme jistí, jakou neplechu zase plánují, dokud ji nepromění v činy.“

Pověděl jí také, jak nádherné jsou paláce a jak okouzlující země je Indie.

Když se vrátil za svými povinnostmi, Lanthia měla pocit, jako by byla stále s ním.

Ve svých představách žila v Indii mezi usměvavými lidmi, úžasnými památkami a pod žhavým sluncem.

Ve skutečnosti ji však slunce jen trochu hřálo na tvářích a třpytilo se jí v plavých vlasech, protože neměla klobouček. Když jezdila sama, bylo to tak snadné! Stačilo jen skočit na koně. Proč se obtěžovat kloboučky, saky a rukavicemi, které musela na vyjížďku nosit každá opravdová dáma?

Její úžasný černý hřebec se jmenoval Jupiter – stejně jako nejvyšší římský bůh – a Lanthia ho milovala hned po rodičích nejvíc na celém světě. Připadalo jí, že rozumí všemu, co mu říkala. Podkoní jí říkali – a ona věděla, že je to pravda – že když nastal čas, v němž obvykle chodila do stáje, stál Jupiter u vrátek a čekal na zvuk jejích kroků.

Když teď jeli krokem po mechem zarostlé lesní pěšině, Lanthia s Jupiterem rozmlouvala.

„Dnes, Jupitere, jedeme přes rozpálené indické planiny a budeme vděční za každý kousek stínu, jež dokážeme nalézt.“

Připadalo jí, že Jupiter pozorně naslouchá, a pokračovala: „Kdesi v nádherném a obrovském paláci se dozvíme o velkém tajemství a hned zítra se vydáme na další cestu za jeho odhalením. Dostaneme se tak do nebezpečné situace, ale na poslední chvíli se nám podaří uniknout. Bude to vypadat jako zázrak!“

Své vyprávění viděla živě před očima, připadalo jí, jako by je z nebezpečí zachránili sami bohové.

V ten okamžik vyjeli z lesa a Lanthia před sebou uviděla svůj domov.

Bydlela v krásném domě, který Grenvillovi obývali už více než dvě století. Postavil ho její předek, jeden z prvních baronetů povýšených do šlechtického stavu králem Jakubem I.

Během staletí se sídlo rozrostlo. Pradědeček sira Philipa utratil mnoho peněz za nutné rekonstrukce, kromě velké sbírky knih obohatil dům mnoha moderními vymoženostmi, které jeho předkové neznali.

Dům obklopovalo množství stromů a krásná zahrada, která byla pýchou a radostí Lanthiiny matky.

Elizabeth po svatbě žádný domov nebudovala, neboť byli neustále na cestách. Když se náhodou zdrželi v Anglii, bydleli u rodičů sira Philipa, kteří je nadšeně vítali. Právě oni se také starali o Davida, když byl ještě miminko. Jakmile Elizabeth nabrala dost sil, její manžel už nedokázal tajit svou touhu opět se vydat za dobrodružstvím. Tentokrát zamířili do Afriky, kde chtěli najít domorodý kmen, o němž se toho vědělo jen málo, přesto však s prastarou historií, kterou nikdy nikdo nesvěřil papíru.

Nyní však, když sir Philip i jeho žena zestárli, byli nejspokojenější doma, ač by to nikdy nepřiznali.

„Tolik bych se chtěla s vámi vydat na objevitelské cesty, papá,“ říkala mu Lanthia od chvíle, kdy se naučila mluvit.

Aby ji potěšili, vzali ji rodiče na několik krátkých cest po Evropě. Jenže v okamžiku, kdy byla dost velká na to, aby plně rozuměla tomu, co skutečně znamená objevovat neprozkoumané části světa, zjistila, že si její matka a otec přejí zůstat v Huntingdonshiru. Doma nebylo moc věcí, které by ji opravdu bavily, a tak jak Lanthia rostla, unikala stále více do světa knížek a otcových příběhů.

Nyní jela pomalu po cestě, kterou prastaré duby lemovaly jako stráže. Neměla ani ponětí, že vypadá, jako by právě vykročila ze stránek pohádkové knížky. Jako by ani nebyla lidskou bytostí.

Lanthia byla půvabná dívka, ale nešlo jen o její vzhled. Cosi v ní působilo nehmotným, éterickým dojmem a přitahovalo každého, kdo ji spatřil. Ne to, co říkala, ale způsob, jakým mluvila, vzbuzoval v lidech pocit, jako by jí slova tryskala přímo z duše.

Sir Philip řekl jednoho dne své ženě: „Když jsem s Lanthií, mám pocit, jako by to byla opravdová bohyně, která milostivě sestoupila z Olympu a může kdykoli zase zmizet.“

Lady Grenvillová se zasmála. „Vím přesně, o čem hovoříš, drahý,“ odvětila, „a je to tvoje chyba. Svět, který jsi vytvořil, jí připadá opravdovější než ten, v němž skutečně žije.“

Když si teď Lanthia prohlížela svůj rodný dům, říkala si, jak půvabné jsou prastaré cihly, a napadlo ji, že dům žije svým vlastním životem, neboť má dlouhou historii. Hned jí přišli na mysl lidé, kteří prošli jeho dveřmi, a najednou měla pocit, že atmosféra domu je doslova hmatatelná. Byli to vojáci a státníci, lehkomyslní hejsci i politici všech možných přesvědčení, kteří všichni sloužili své vlasti.

Všichni zde žili a nikdo z nich tu už není.

Někdy mívala Lanthia pocit, jako by stále žili v domě, chránili své potomky a umetali cestičku těm, kteří přijdou po nich.

To bude David, přemítala Lanthia, už nastal čas, aby se oženil a měl syna, jenž se po jeho smrti stane desátým baronetem.

Zamířila ke stáji, kde k ní přiskočil podkoní, aby se postaral o Jupitera.

„Užila jste si projížďku, slečno?“ zeptal se.

„Byla to nádhera, jako vždy, pokud budu mít čas, projela bych se ještě navečer.“

Stájník se zazubil, jako by to tušil ještě předtím, než mu to řekla. Lanthia milovala projížďky na Jupiterovi, když se slunce klonilo k západu a stíny se prodlužovaly. V tu dobu se vše zdálo být tajemné.

Svět náhle ztichl a Lanthia měla pocit, jako by se dotýkala čehosi nepoznaného.

Právě tehdy se jí na mysl vkrádaly ty nejzdařilejší příběhy a tehdy měla pocit, že jsou opravdu skutečné. Tehdy je viděla před očima stejně jasně, jako je cítila v srdci.

Cestou do domu uvažovala, jestli na ni bude mít otec odpoledne čas. Někdy odložil knihu, kterou psal, a prohlásil, že musí zkontrolovat cosi na svých pozemcích nebo navštívit nějakého statkáře. A někdy vyrazili jen tak na projížďku, z čiré radosti z ježdění.

Představa společné vyjížďky ji nadchla natolik, že přidala do kroku. Napadlo ji, že by mohla jít za otcem do pracovny, ale vzápětí si uvědomila, že nemá rád, když je rušen.

Byl však už téměř čas oběda a jedna z věcí, na nichž její matka trvala, byla, aby sir Philip dostával vhodná jídla ve vhodný čas.

Nikdy mu nedovolila ponořit se do práce natolik, že by to mohlo ohrozit jeho zdraví, jak tomu častokráte bývalo v minulosti, kdy pracoval celé dny bez jídla a pití. Stávalo se mu, že ho psaní knih zcela pohltilo a on si netroufl zlomit kouzlo, které to způsobilo.

Když mu však nyní táhlo na šedesátku, jeho žena trvala na tom, aby o sebe lépe pečoval. A protože ji stále tolik miloval, dělal vše, oč ho požádala.

Je za pět minut jedna, uvažovala Lanthia, když ho nyní vyruším, nebude se zlobit. A rozběhla se chodbou.

Pracovna sira Philipa byla hned vedle knihovny, aby to neměl daleko, když potřeboval pro svůj výzkum nějakou knihu.

Lanthia tiše otevřela dveře. Otec nebyl sám, v pracovně s ním seděla i její matka. Když Lanthia vstoupila, sir Philip zvolal: „Ach, tady jsi, Lanthie. Tvá matka o tobě právě hovořila.“

„Byla jsem na projížďce, papá, a doufám, že odpoledne pojedete se mnou.“

Sir Philip se na ni usmál. „Tvá matka by ti chtěla něco říci.“

Lanthia na svou matku s očekáváním pohlédla.

„Dostali jsme pozvání, drahoušku,“ začala, „na ples, který pořádá zástupce koruny. Bude to jistě velkolepý večírek, protože se koná u příležitosti návštěvy rakouské císařovny, která, jak si jistě pamatuješ, už ho krátce navštívila vloni.“

„Přijela za ním, neboť chtěla vidět jeho koně,“ dodala Lanthia. „Víte, jaké má hrabě úžasné koně. Zjevně okouzlili i císařovnu.“

„Nu, opět se sem vrací, a tentokrát pro ni hrabě pořádá ples. Bude to událost pro celé naše hrabství, a proto bys, drahoušku, měla vypadat co nejlépe. Budeš potřebovat nové šaty.“

„Ty, co jste mi koupila vloni, mamá, jsem měla sotva na sobě. Protože jsme drželi smutek za dědečka, oblékla jsem je jen párkrát.“

„Já vím, Lanthie, ale většina našich přátel už je viděla a já chci, abys na tomto plese, který se koná za tři týdny, vypadala co nejlépe.“

Z tónu jejího hlasu Lanthia pochopila, že dospěla k nějakému rozhodnutí. Trpělivě čekala, než se dozví, čeho se týká.

„Mluvila jsem s tvým otcem,“ promluvila konečně lady Grenvillová. „Shodli jsme se, že než se to mé koleno zlepší, nemohu toho moc podnikat. A tak budeš muset jet do Londýna beze mě.“

„Do Londýna!“ vykřikla Lanthia udiveně.

Matka se usmála. „Když jsem mluvila o nových šatech, měla jsem na mysli takové, které jsou skutečně podle poslední módy. A takové se dají koupit pouze na Bond Street.“

„Copak do Londýna nepojedeme všichni?“ zeptala se Lanthia a pohlédla na svého otce, aby zjistila, co si myslí.

„Obávám se, že je to nemožné, drahoušku. To protivné revma, které mne trápí, by mi zabránilo obcházet obchody, což bude nepochybně třeba, abys sehnala vše, co potřebuješ. Tvůj otec je zase ponořen do psaní nové knihy a zcela jistě se od ní nenechá odlákat.“

„A od tebe také ne,“ usmál se sir Philip.

Zbožňoval svou ženu právě tak jako ona jeho. Lanthia věděla, že by nikdy nejel do Londýna bez ní.

„Co mám tedy udělat?“ ptala se matky.

„Když jsme o tom mluvili, dospěli jsme k názoru, že paní Blossomová bude jistě více než ochotná jet s tebou jako gardedáma.“

„Paní Blossomová,“ opakovala bez velkého nadšení.

„Vím, drahoušku, že s ní není velká zábava, ale jak jsem říkala otci, všichni naši příbuzní tráví nyní čas na venkově a tvoje teta Mary mi při poslední návštěvě jasně řekla, že nemá v úmyslu otvírat dům na Belgrave Square dřív než na podzim.“

„Kde potom s paní Blossomovou budeme bydlet?“

„Tvůj otec i já jsme přesvědčení, že o vás bude nejlépe postaráno v hotelu Langham.“

„V Langhamu,“ vykřikla Lanthia, „tam se mi bude líbit!“

Byla v tomto hotelu už jednou se svým otcem a matkou, když byla ještě malá holčička, a už tehdy ji to místo okouzlilo. Langham byl jedním z nejnovějších londýnských hotelů a jeho majitelé tvrdili, že když ho roku 1865 otvíral sám princ z Walesu, byla to největší budova v Anglii. Uvnitř bylo ne méně než pět set ložnic, čemuž se hotely jako Claridges ani Grosvenor nemohly rovnat.

Kdykoli měl sir Philip cestu do Londýna, aby se postaral o vydání svých knih, nebo i z jiných důvodů, se svou ženou se pokaždé ubytoval v Langhamu.

Naposledy byli v Londýně před dvěma lety, Lanthii však s sebou nevzali, protože jí to její guvernantky pro přemíru povinností nedovolily. Lanthia si však tehdy stejně jako nyní myslela, že ve skutečnosti chtěli být sami, a tušila, že mají na dny v Langhamu mnoho šťastných vzpomínek.

Ji samotnou hotel zcela okouzlil a dokonce si vybavila několik příběhů, které jí o hotelových hostech vyprávěl otec. Vzpomněla si, jak jí po návratu vyprávěl o Louise Ramée, tvůrkyni romantických příběhů, která v hotelu bydlela.

Lanthia věděla, že Louisa byla spíše známá pod svou přezdívkou Ouida – jménem, které vzniklo z jejích dětských pokusů vyslovit Louisa.

Od chvíle, kdy se její otec s Ouidou setkal, kupoval její romány – každý rok vydávala jednu knihu. A Lanthia si vybavovala, jak její matka určité pasáže předčítala nahlas, aby se s otcem mohli společně smát.

Vloni, když koupil zatím poslední její knihu, vyprávěl otec Lanthii, jak zvláštní Ouida je.

„Naprosto se liší od všech lidí, které jsem kdy potkal,“ vyprávěl.

„A proč žije v hotelu, papá?“

„To opravdu netuším,“ odpověděl. „Podle všeho přijela do Langhamu poprvé, když jí bylo dvacet osm, a od té doby tam zůstala. Když jsme tam byli, dozvěděli jsme se, že přijímá hosty v posteli, a také tam napsala všechny svoje knihy!“

„V posteli, papá! To je ale zvláštní.“

„Je to opravdu kromobyčejná žena. Ráda pracuje za svitu svic a okna zatemňuje černými sametovými závěsy, aby dovnitř neprošel ani paprsek světla.“

„Slyšela jsem, že má kolem sebe vždycky spoustu květin,“ vložila se do hovoru lady Grenvillová, „a že jsou všechny fialové. Uprostřed pokoje prý stojí obrovská postel, na ní sedí Ouida a píše brkem na fialově zbarvené papíry.“

Tehdy se tomu Lanthia nahlas smála. Všechno jí to znělo nanejvýš směšně. Nyní si však kladla otázku, jestli při svém pobytu v hotelu na známou spisovatelku narazí.

„Myslíte, že byste mi mohl dát pro Ouidu dopis, v němž mě představíte, papá?“ zeptala se.

„Pochybuji, že v tom hotelu stále bydlí, drahoušku. A i kdyby ano, nemyslím si, že by se s tebou chtěla setkat.“

„Proč ne?“

„Protože,“ odvětila její matka, „Ouida dává přednost mužům před ženami. Zaslechla jsem, že na její večírky byli zváni pohlední důstojníci – ale jen velmi málo žen.“

Když si nyní vzpomněla na všechno, co o Ouidě slyšela, připadalo jí nadmíru vzrušující, že bude bydlet ve stejném hotelu jako tato zvláštní a jedinečná spisovatelka.

„Kdy se mám vydat na cestu, mamá?“

„Budeme se muset zeptat paní Blossomové, kdy se jí to hodí, ale už mnohokráte mi říkala, že ráda udělá cokoli, co od ní budu potřebovat. Vím také, že je nadšená z každé možnosti jet do Londýna.“

Paní Blossomová byla jedinou dcerou bristolského biskupa a poprvé a naposledy se vdala za námořníka, když už dávno nebyla mladou dívkou. Na důchod se uchýlili do domu, který zdědil po svém strýci v Huntingdonshiru, kde také o pět let později zemřel, aniž by měli děti.

Paní Blossomová zůstala sama se zlomeným srdcem. Život bez manžela jí připadal smutný a bezútěšný. Prosila proto lady Grenvillovou, aby jí našla nějakou práci, ukázalo se ale, že to není snadný úkol. Nakonec se podařilo paní Blossomovou nadchnout pro několik charitativních organizací, kde byla její pomoc s vděčností přijímána. V jednom sirotčinci kupříkladu učila dívky malovat vodovými barvami, což uměla velice dobře. Byla lady Grenvillové nesmírně vděčná za to, že jí opět pomohla žít zajímavým životem. Lanthia proto věděla velmi dobře, že pokud její matka požádá paní Blossomovou, aby ji doprovodila do Londýna, moc ráda to udělá.

„Tak dobrá, mamá, zeptejte se paní Blossomové. Nechci však být bez vás a bez tatínka déle, než je to nutné.“

„Pouze tak dlouho, jak bude nutné, aby sis koupila několikery pěkné šaty a jednu speciální róbu na ples.“

„Doufám, že si dokážu vybrat něco, s čím budete spokojená,“ řekla Lanthia pochybovačně. „Byla by katastrofa, kdybych utratila spoustu peněz za šaty, které by vám a tatínkovi připadaly ohyzdné.“

Lady Grenvillová se zasmála. „Vždy jsem tvůj vkus považovala za bezchybný, drahoušku, a navíc víš, v jakých bílých šatech bych tě na plese ráda viděla. Nezapomeň, že jsi debutantka, přestože jsi nikdy neprožila londýnskou sezonu.“

„Za to může chudák dědeček, že zemřel zrovna vloni, když jsem s vámi měla být v Londýně. Teď jsem v devatenácti v podstatě starou pannou.“

Matka se znovu zasmála. „Papá a já plánujeme, že tě vezmeme do Ascotu. Tam bude, samozřejmě, spousta plesů.“

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Kapitola 1.