Sigmund Freud

O človeku, kultúre a náboženstve

Ukážka z elektronickej knihy

Sigmund Freud: O človeku, kultúre a náboženstve

Preklad © Milan Krankus 2014

Návrh obalu a grafická úprava © Martin Vrabec 2014

Sadzba © Milan Beladič (www.beeandhoney.sk) 2014

Ako dvadsiaty zväzok edície Šimon

vydalo © Vydavateľstvo Európa, s.r.o. 2014

Prvé slovenské vydanie

www.vydavatelstvo-europa.sk

ISBN 978-80-89666-07-2

zväzok 20

BUDÚCNOSŤ JEDNEJ ILÚZIE

(1927)

I

Keď nejaký čas žijeme v určitej kultúre a často sme sa snažili zistiť, ako vznikla a aké boli cesty jej vývinu, pocítime nakoniec pokušenie pozrieť sa opačným smerom a spýtať sa, aký bude ďalší osud tejto kultúry v budúcnosti a akými premenami musí prejsť. Čoskoro však zistíme, že podobné skúmanie od začiatku znehodnocujú viaceré okolnosti. Predovšetkým to, že je iba málo tých, čo sa dokážu celkovo pozrieť na ľudskú aktivitu. Väčšina sa musí nevyhnutne obmedziť na jednu alebo niekoľko oblastí; čím menej však vieme o minulosti a súčasnosti, tým neistejší musí byť náš úsudok o tom, čo bude v budúcnosti. Ďalej je tu skutočnosť, že práve pri tomto usudzovaní hrajú ťažko oceniteľnú úlohu subjektívne očakávania jednotlivca; tieto očakávania závisia od čisto osobných momentov jeho vlastnej skúsenosti, jeho viac alebo menej optimistického postoja k životu, ako mu ho určuje jeho temperament a jeho minulé úspechy a neúspechy. Nakoniec tu pôsobí pozoruhodná skutočnosť, že ľudia vo všeobecnosti prežívajú svoju prítomnosť akoby naivne, akoby nedokázali hodnotiť jej obsah; ak z nej majú získať oporu na úsudok o budúcnosti, musia najprv od nej získať odstup, t. j. prítomnosť sa musí stať minulosťou.

Kto teda podľahne pokušeniu vyjadriť sa o pravdepodobnej budúcnosti našej kultúry, urobí dobre, keď si pripomenie vyššie uvedené námietky, rovnako ako neistotu, ktorá sa vo všeobecnosti spája s každou predpoveďou. Pre mňa z toho vyplýva, že potom, ako som určil jej pozíciu  v širšom celku, rýchlo uniknem pred priveľkou úlohou do malej čiastkovej oblasti, ktorej som aj doteraz venoval svoju pozornosť.

Ľudská kultúra – myslím tým všetko, čím sa ľudský život pozdvihol nad svoje animálne podmienky a čím sa odlišuje od života zvierat – pričom neoddeľujem kultúru od civilizácie – nám ukazuje dve stránky. Na jednej strane obsahuje všetko poznanie a zručnosti, ktoré ľudia získali, aby ovládli prírodné sily a získali materiálne dobrá na uspokojenie svojich potrieb, na druhej strane zahŕňa všetky zariadenia, ktoré sú nevyhnutné na reguláciu vzájomných vzťahov ľudí a osobitne na rozdeľovanie získaných materiálnych hodnôt. Obidva smery kultúry nie sú vzájomne nezávislé, po prvé preto, lebo vzájomné vzťahy ľudí hlboko ovplyvňuje miera uspokojenia pudov, ktoré umožňujú dobrá, čo sú k dispozícii, po druhé tým, že aj jednotlivý človek môže pre iného vystupovať ako majetok, pokiaľ ho využíva ako pracovnú silu alebo sexuálny objekt, po tretie však preto, že každý jedinec je virtuálne nepriateľom kultúry, ktorá má byť predsa všeľudským záujmom. Je pozoruhodné, že ľudia, hoci sotva môžu existovať ako osamotené bytosti, predsa pociťujú obete, ktoré im ukladá kultúra, aby bolo možné ľudské spolunažívanie, ako veľmi ťaživé. Kultúru teda treba brániť proti jednotlivcovi a jej zariadenia, inštitúcie a príkazy slúžia tejto úlohe; ich účelom je nielen zabezpečenie určitej deľby statkov, ale aj jej udržiavanie, ďalej musí chrániť proti nepriateľským pohnútkam ľudí všetko, čo slúži na podmanenie prírody a produkciu materiálnych hodnôt. Ľudské výtvory možno ľahko zničiť a veda aj technika, ktoré ich vytvorili, môžu byť použité aj na ich zničenie.

Takto získavame dojem, že kultúra je niečo, čo bolo uložené vzpierajúcej sa väčšine menšinou, ktorá sa zmocnila mocenských a donucovacích prostriedkov. Samozrejme, možno uznať, že tieto ťažkosti sa nespájajú s podstatou kultúry samej, ale že sú podmienené nedokonalosťou foriem kultúry, ktoré sa do dneška vyvinuli. Skutočne nie je ťažké poukázať na tieto nedostatky. Zatiaľ čo v ovládaní prírody ľudstvo dosahovalo ustavičný pokrok a ešte väčší pokrok môže očakávať, v usporiadaní ľudských záležitostí nemožno takýto pokrok s istotou konštatovať a pravdepodobne v každej dobe sa rovnako ako dnes mnoho ľudí pýtalo, či vôbec má cenu brániť tento kus kultúrneho zisku. Mohli by sme sa domnievať, že musí byť možné nové usporiadanie ľudských vzťahov, ktoré zabráni zdrojom nespokojnosti s kultúrou tým, že sa vzdá nátlaku a potlačovania pudov, aby sa ľudia nerušení vnútornými rozpormi mohli venovať získavaniu  a užívaniu dobier. Bol by to zlatý vek, len si môžeme položiť otázku, či takýto stav možno uskutočniť. Skôr sa zdá, že sa každá kultúra musí budovať na nátlaku a na zriekaní sa pudov; nezdá sa isté ani to, že by pri zrušení nátlaku bola väčšina ľudí ochotná podávať pracovný výkon, potrebný na získanie nových životných zdrojov. Myslím, že treba počítať so skutočnosťou, že vo všetkých ľuďoch sú deštruktívne, teda antisociálne a antikultúrne tendencie, a že u veľkého množstva ľudí sú dostatočne silné na to, aby určovali ich správanie v ľudskej spoločnosti.

Táto psychologická skutočnosť má pri uvažovaní o ľudskej kultúre rozhodujúci význam. Ak sme si spočiatku mohli myslieť, že podstatné na kultúre je ovládnutie prírody, aby sa získali životné produkty, a že nebezpečenstvo, ktoré ohrozuje kultúru, možno odstrániť rozumným rozdelením produktov medzi ľudí, zdá sa, že teraz sa ťažisko presúva z materiálneho na duševné. Rozhodujúce bude, či a nakoľko sa podarí zmenšiť záťaž obetovania pudov, ktoré je prikázané ľuďom, zmieriť ich s nevyhnutnou obetou a odškodniť ich za ňu. Rovnako ako nútenia ku kultúrnej práci sa nemožno vzdať ovládnutia masy menšinou, lebo masy sú lenivé a nechápavé; neradi sa zriekajú pudov, argumenty o nevyhnutnosti takéhoto zrieknutia ich nepresviedčajú a ich jednotlivci sa vzájomne povzbudzujú k roztopašnosti. Iba pod vplyvom príkladných jedincov, ktorých uznajú za svojich vodcov, sa dajú pohnúť k pracovným výkonom a odriekaniu, od ktorých závisí trvanie kultúry. Všetko je dobre, ak sú títo vodcovia osoby s prenikavým pochopením nevyhnutností života, ľudia, ktorí sa dokázali povzniesť na úroveň, aby ovládli svoje vlastné pudové želania. Hrozí im však nebezpečenstvo, že preto, aby nestratili svoj vplyv, ustúpia mase viac než ona im, a tak treba, aby boli od nej nezávislí z hľadiska použitia mocenských prostriedkov. Stručne povedané, dve všeobecne rozšírené ľudské vlastnosti zavinili, že zariadenia kultúry sa môžu udržať iba istou mierou donútenia; ľudia totiž spontánne neradi pracujú a argumenty nedokážu nič proti ich vášňam.

Viem, aké budú námietky proti týmto záverom. Povie sa, že tu opísaný charakter ľudských más, ktorý má dokázať nevyhnutnosť nútenia ku kultúrnej práci, je sám iba dôsledok chybných zariadení kultúry, ktorých pôsobením sa ľudia stali zatrpknutí, pomstiví a neprístupní. Nové generácie, vychovávané s láskou a v úcte k mysleniu, ktoré zavčasu poznajú výhody kultúry, budú k nej mať aj iný vzťah, budú ju považovať za svoj najvlastnejší majetok a budú ochotné prinášať obete v práci aj pri uspokojovaní pudov, potrebné pre jej udržanie. Zaobídu sa bez donucovania a budú sa len málo líšiť od svojich vodcov. Ak ľudské masy takejto kvality doteraz v žiadnej kultúre neexistovali je to preto, že ešte žiadna kultúra nedokázala vytvoriť zariadenia, ktoré by týmto spôsobom už od detstva ovplyvňovali ľudí.

Možno pochybovať, či je vôbec možné alebo už teraz, pri súčasnom stave nášho ovládania prírody, vytvoriť takéto kultúrne zariadenia; možno si položiť otázku, odkiaľ sa vezme množstvo vynikajúcich, neomylných a nesebeckých vodcov, ktorí by sa museli stať vychovávateľmi budúcich generácií. Možno mať hrôzu z toho, aký obrovský nátlak bude nevyhnutný na uskutočnenie takýchto zámerov. Veľkoleposť tohto plánu, jeho význam pre budúcnosť ľudskej kultúry nemožno poprieť. Je daný psychologickým poznaním, že človek je vybavený najrozmanitejšími pudovými vlohami, ktorých definitívne zameranie je určené ranými detskými zážitkami. Hranice vychovateľnosti človeka sú preto aj hranicami účinnosti takejto kultúrnej premeny. Možno pochybovať, či a do akej miery môže iné kultúrne prostredie odstrániť obidve vlastnosti ľudských más, ktoré natoľko sťažujú riadenie ľudských záležitostí. Experiment sa doteraz neuskutočnil. V dôsledku chorobnej vlohy alebo priveľkej sily pudu asi vždy bude určité percento ľudí asociálnych, ak sa však podarí túto dnešnú väčšinu, ktorá je nepriateľská kultúre, znížiť na menšinu, dosiahneme tým veľmi mnoho, možno všetko, čo sa dosiahnuť dá.

Nechcem vyvolať dojem, že som príliš odbočil z cesty svojho skúmania, ktorú som mal v pláne. Preto vyslovene ubezpečujem, že vôbec nemám v úmysle posudzovať veľký kultúrny experiment, ktorý v súčasnosti prebieha vo veľkej krajine medzi Európou a Áziou. Nemám ani vecné znalosti ani schopnosť rozhodnúť o jeho uskutočniteľnosti, posudzovať účelnosť použitých metód alebo merať hĺbku nevyhnutnej priepasti medzi zámerom a uskutočnením. Čo sa tam pripravuje, sa vymyká ako nehotové úvahám, ku ktorým ponúka látku naša dávno konsolidovaná kultúra.

II

Prekvapujúco sme prešli z ekonomiky do oblasti psychológie. Spočiatku sme boli v pokušení hľadať charakteristiku kultúry v existujúcich materiálnych hodnotách a zariadeniach na ich rozdeľovanie. Zistenie, že každá kultúra spočíva na nútení k práci a zriekaní sa pudov a preto nevyhnutne vyvoláva opozíciu tých, ktorých sa tieto požiadavky týkajú, nám jasne ukázalo, že materiálne hodnoty samé, prostriedky na ich získanie a nariadenia na ich rozdeľovanie, nemôžu byť podstatnou alebo jedinou vecou kultúry; sú totiž ohrozené odporom a túžbou po zničení zo strany účastníkov kultúry. Okrem materiálnych hodnôt teraz pristupujú prostriedky, ktoré majú kultúru brániť, donucovacie a iné prostriedky, ktorými sa má podariť, aby sa ľudia zmierili s kultúrou a boli odškodnení za svoje obete. Tieto prostriedky môžeme označiť ako duševný majetok kultúry.

V záujme jednotnej terminológie označíme skutočnosť, že nemôže dôjsť k uspokojeniu pudu ako odopretie, inštanciu, ktorá toto odopretie ukladá ako zákaz a stav, ktorý tento zákaz vyvoláva ako strasť. Ďalším krokom bude rozlíšiť medzi strasťou, ktorá postihuje všetkých, a tou, ktorá nepostihuje všetkých, iba skupiny, triedy alebo jednotlivcov. Prvá strasť je najstaršia: zákazmi, ktoré prijala, sa kultúra začala oddeľovať od animálneho prastavu pred nevieme koľkými tisícročiami. Na svoje prekvapenie zisťujeme, že táto strasť je ešte stále účinná, že ešte stále tvorí jadro nepriateľstva voči kultúre. Pudové želania, ktoré trpia pod tlakom kultúry, sa rodia s každým dieťaťom vždy znova; existuje jedna trieda ľudí, neurotici, ktorí reagujú už na tieto odopretia asociálne. Takéto pudové želania sú incest, kanibalizmus a slasť z vraždy. Znie čudne, keď priraďujeme tieto želania, v ktorých zavrhnutí sa všetci ľudia zdajú byť jednotní, k tým, o ktorých povolenie alebo zákaz sa v našej kultúre tak živo bojuje, ale psychologicky sme na to oprávnení. Ani kultúrne správanie voči týmto najstarším pudovým želaniam vôbec nie je rovnaké; iba kanibalizmus sa všetkým javí ako zakázaný a neanalytickému pohľadu ako úplne prekonaný; silu incestných želaní môžeme ešte za zákazom cítiť a k vražde v našej kultúre za určitých podmienok ešte dochádza, dokonca sa prikazuje. Je možné, že v budúcnosti dôjde k vývinu v kultúre, keď sa aj iné, dnes celkom prijateľné uspokojovania želaní budú zdať rovnako neprijateľné ako sú dnes kanibalistické.

Už pri týchto najstarších zrieknutiach sa pudov treba vziať do úvahy psychologický faktor, ktorý si aj neskôr zachová svoj význam. Nie je pravda, že ľudská duša od najstarších čias neprešla nijakým vývinom a že v protiklade  k pokroku vedy a techniky je ešte aj dnes taká istá ako na počiatku dejín. Jeden z týchto pokrokov duše tu môžeme dokázať. Náš vývin prebieha tak, že vonkajší tlak sa postupne zvnútorňuje tým, že ho do svojich príkazov prijíma osobitná psychická inštancia, ľudské NadJa. Každé dieťa nám ukazuje priebeh takejto premeny, iba ňou sa stáva mravným a sociálnym. Toto zosilnenie NadJa je veľmi cenné psychologické vlastníctvo kultúry. Osoby, u ktorých sa uskutočnilo, sa menia z protivníkov kultúry na jej nositeľov. Čím je ich počet v kultúre vyšší, tým je zabezpečenejšia, tým skôr sa môže vzdať vonkajších donucovacích prostriedkov. Miera tohto zvnútornenia je pre jednotlivé pudové zákazy rôzna. Pri spomínaných najstarších kultúrnych požiadavkách – keď dáme bokom neželanú výnimku neurotikov – sa zdá, že zvnútornenie sa v značnej miere dosiahlo. Situácia sa mení, keď sa začneme zaoberať inými pudovými požiadavkami. S prekvapením a obavou pozorujeme, že väčšina ľudí poslúcha príslušné kultúrne zákazy iba pod vonkajším nátlakom, teda iba tam, kde platia a dovtedy, pokiaľ sa ich musia báť. To sa týka aj takzvaných morálnych kultúrnych požiadaviek, ktoré sú rovnako určené pre všetkých. Sem patrí väčšina toho, čo vieme o morálnej nespoľahlivosti človeka. Obrovské množstvo kultúrnych ľudí, ktorí sa hrozia vykonať vraždu alebo incest, si neodopiera uspokojenie svojho lakomstva, svojich agresívnych a sexuálnych chúťok, neváha iným ľuďom škodiť lžou, podvodom, ohováraním, ak pri tom zostanú nepotrestaní, a rovnako to asi bolo po všetky kultúrne veky.

Pri obmedzeniach, ktoré sa vzťahujú iba na určité spoločenské triedy sa stretávame s jasným stavom pomerov, čo sa nikdy nepopiera. Možno očakávať, že tieto ponižované triedy budú privilegovaným závidieť ich výsady a že urobia všetko, aby sa zbavili svojho nadmerného utrpenia. Kde to nie je možné, udržuje sa v takejto kultúre trvalá nespokojnosť, a tá môže viesť k nebezpečným vzburám. Keď však kultúra neprekoná stav, kedy uspokojovanie určitého počtu jej účastníkov predpokladá utláčanie druhých, možno väčšiny – a tak je to vo všetkých súčasných kultúrach –, je pochopiteľné, že u týchto utláčaných sa vyvinie intenzívna nenávisť voči kultúre, ktorú umožňujú svojou prácou, ale na ktorej vymoženostiach majú iba nepatrný podiel. Zvnútornenie kultúrnych zákazov potom u utláčaných nemožno očakávať, skôr nebudú ochotní tieto zákazy uznať, budú sa snažiť túto kultúru zničiť, prípadne odstrániť aj jej predpoklady. Nepriateľstvo týchto tried voči kultúre je také očividné, že sa kvôli nemu prehliadlo skôr latentné nepriateľstvo lepšie zabezpečených spoločenských vrstiev. Nemusíme hovoriť, že kultúra, ktorá necháva neuspokojený taký veľký počet svojich účastníkov a doháňa ich k vzbure, nemá nádej udržať sa dlhý čas, a ani si to nezaslúži.

Miera zvnútornenia kultúrnych predpisov – populárne  a nepsychologicky vyjadrené: morálna úroveň účastníkov kultúry – nie je jediný duševný majetok, ktorý pri hodnotení kultúry prichádza do úvahy. Okrem toho sú to jej ideály  a umelecké výtvory, t. j. uspokojenie, ktoré z obidvoch možno získať.

Príliš ľahko podliehame sklonu prijať medzi duševný majetok kultúry jej ideály, t. j. hodnotenia, ktoré výkony stoja najvyššie, o ktoré sa máme najviac usilovať, aby sa stali naším duševným vlastníctvom. Spočiatku sa zdá, akoby tieto ideály určovali výkony príslušnej kultúry; skutočný priebeh je však taký, že ideály sa tvoria podľa prvých výkonov, ktoré umožnilo spolupôsobenie vnútorného nadania a vonkajších pomerov kultúry a že tieto prvé výkony boli potom stanovené ako ideál pre ďalšie nasledovanie. Uspokojenie, ktoré ideál poskytuje účastníkom kultúry, je teda narcistickej povahy, spočíva na hrdosti na doterajšie úspešné výkony. Aby bolo toto uspokojenie úplné, potrebuje sa každá kultúra porovnávať s inými kultúrami, ktoré sa venovali iným výkonom a vyvinuli iné ideály. V dôsledku týchto rozdielov si každá kultúra vyhradzuje právo podceňovať iné. Takýmto spôsobom sú kultúrne ideály podnetom na oddeľovanie  a znepriatelenie rôznych kultúr, ako to najzreteľnejšie vidieť medzi národmi.

Narcistické uspokojenie z kultúrneho ideálu patrí tiež  k silám, ktoré úspešne pôsobia proti kultúrnemu nepriateľstvu vnútri kultúry. Nielen privilegované triedy, ktoré si užívajú dobrodenie tejto kultúry, ale môžu mať na ňom účasť aj potláčaní, pretože za straty vnútri ich vlastnej skupiny ich odškodňuje oprávnenie pohŕdať cudzincami. Človek je síce iba úbohý, dlhmi a vojenskou službou trápený plebejec, ale zato Riman a podieľa sa na úlohe ovládať iné národy a predpisovať im zákony. Táto identifikácia utláčaných s vládnucimi a vykorisťujúcimi triedami je však iba časť širšej súvislosti. Na druhej strane sa utláčaní môžu na vykorisťujúcich aj afektívne viazať, môžu, napriek nepriateľstvu, vo svojich pánoch vidieť svoje ideály. Keby neexistovali takéto v podstate uspokojujúce vzťahy, bolo by nepochopiteľné, že také množstvo kultúr sa tak dlho udržalo napriek oprávnenému nepriateľstvu veľkých más.

Iného druhu je uspokojenie, ktoré poskytuje účastníkom kultúry umenie, hoci obvykle zostáva neprístupné masám vyčerpaným ťažkou prácou, ktoré nedostali žiadnu primeranú výchovu. Ako sme dávno poznali, umenie ponúka náhradné uspokojenie za najstaršie, ešte stále hlboko pociťované zrieknutia v kultúre, a preto ako nič iné zmieruje s nevyhnutnosťou prinášať za ňu obete. Na druhej strane umelecké výtvory vyvolávajú pocity identifikácie, ktoré každá kultúra tak veľmi potrebuje, tým, že podnecujú k spoločne prežívaným a vysoko ceneným pocitom; slúžia však aj narcistickému uspokojeniu, keď predstavujú výkony danej kultúry a výrazným spôsobom pripomínajú jej ideály.

Doteraz sme nespomenuli možno najvýznamnejšiu časť psychického inventára kultúry. Sú to jej náboženské predstavy v najširšom zmysle, inak povedané, ako neskôr dokážeme, jej ilúzie.

Table of Contents

Titulná strana

Budúcnosť jednej ilúzie (1927)

I

II

Časové úvahy o vojne a smrti (1915)

Nespokojnosť v kultúre (1929)