Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Drbohlav, Andrej

Psychologie masových vrahů : příběhy temné duše a nemocné společnosti / Andrej Drbohlav.

-- Vydání 1. -- Praha : Grada, 2015

ISBN 978-80-247-5599-1

343.611-051 * 159.923 * 159.97-027.512 * 616.89-027.512 * 343.611:343.974 * 343.95

– masoví vrazi

– psychologie osobnosti

– speciální psychopatologie

– masové vraždy

– investigativní psychologie

– monografie

159.97 – Psychopatologie [17]

PhDr. Andrej Drbohlav

PSYCHOLOGIE MASOVÝCH VRAHŮ

Příběhy temné duše a nemocné společnosti

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6011. publikaci

Recenzovali:

doc. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D.

MUDr. František Koukolík, DrSc., FCMA

plk. JUDr. Luboš Valerián, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Radim Šrámek (www.radimsramekdesign.com)

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 312

Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © Radim Šrámek

ISBN 978-80-247-5977-7 (ePub)

ISBN 978-80-247-5976-0 (pdf)

ISBN 978-80-247-5599-1 (print)

Předmluva

Psychologie masových vrahů je velmi významná kniha. Čteme ji se zatajeným dechem a s rozštěpeným pocitem: kazuistiky vyprávějí o nestvůrách a jejich hrůzných činech příčících se všemu lidskému, rozum se je snaží pochopit bez hněvu a zaujetí.

V publikaci nalézáme definici mnohonásobných vražd, mytologii, která masové vraždy doprovází, subtypy masových vrahů, jejich vývojové proměnné, popis některých příčin masových vražd a jejich důsledků.

Masové vraždy mají s vysokou pravděpodobností evoluční kořeny. Jsou známy z předcivilizačních dob. Násilné chování tohoto druhu mohlo mít pro rané lidské skupiny soutěžící o zdroje adaptivní význam. Modely říkají, že jednou z hnacích sil masových vražd byl a je parochiální altruismus: to je kooperace s příslušníky vlastní skupiny, nepřátelství k příslušníkům cizích skupin.

V historii masové vraždy ve větší nebo menší míře doprovázely a doprovázejí střety většiny armád. Lidé je chápali jako součást sociální normy. S osvícenstvím a vynálezem lidských práv se postoj změnil: řada lidí masové vraždění sice chápe, ale coby sociální normu odmítá. Jde o významnou změnu.

Steven Pinker přesvědčivě dokazuje paradox: přes všechny hrůzy míra násilí v posledních stoletích klesá, včetně století minulého. Jde o statisticky doložený úhel pohledu. Pravděpodobnost, že jedinec násilně zahyne, je v moderní společnosti podstatně nižší, než tomu bylo v předchozích – nedojde-li k nukleární válce.

Máme tedy pocit dvou typů masových vražd: neválečných a válečných.

Na první pohled se to nezdá, nicméně jde o průnik množin, který je jedním z jejich společných jmenovatelů.

Kromě lidí se zjevnou psychopatologií v kategoriích výstižně popsaných v této knize, kteří se stanou masovými vrahy v mírové i válečné společnosti, je pachatelem válečných masových vražd „normální člověk“ bez zjevné psychopatologie. Jakmile válka končí, stává se tento jedinec opět „normálním člověkem“. Například jeden z nejsadističtějších dozorců v německém koncentračním táboře byl po válce, než byl zatčen, ošetřovatelem v nemocnici. O pacienty se staral laskavě. Nemocní mu říkali „táta“.

Chování těchto lidí částečně vysvětlují experimenty:

Milgramův poukazující na poslušnost a Zimbardův Standfordský vězeňský experiment poukazující na konformitu. Oba pokusy dokázaly, co z „normálních“ lidí dokáže ve velmi krátké době udělat sociální kontext.

Domnívám se, že Goldhagenovi ochotní kati se objevovali ve všech válkách. Svědčí pro to svědectví z rakousko-uherské fronty první světové války (o jednom z nich je zmínka i ve Švejkovi), vietnamské války, války v Kambodži, ze střetů v bývalé Jugoslávii a bývalém Sovětském svazu. Co by se v hlavách „normálních lidí“, kteří se v průběhu války stanou masovými vrahy, mohlo dít, popisuje například teorie sociální dominance, teorie autoritářství, teorie dehumanizace a Friedův syndrom zla (syndrom E).

Prospěšné je, že se kniha dotýká současné sociální, ekonomické a politické situace, která predisponované, narušené a nemocné jedince k masovému vraždění v mírové době dohnat může. V úvahu bere její odlišnosti v USA, Evropě, Japonsku a Číně.

Publikace Psychologie masových vrahů je výsledkem velké motivace a tvrdé, lidsky vyčerpávající práce. Výsledek je cenný. Přečíst by ji měl každý člověk, jehož zajímá, co je lidské zlo. A pokud by si ji chtěl čtenář doplnit dokonalým, nevědeckým literárním obrazem, otřesně hmatatelným, dobře dokumentovaným, který působí jako obrovská kazuistika autorova díla, mohl by otevřít Litellovy Laskavé bohyně.

MUDr. František Koukolík, DrSc., FCMA

Tahle kniha začíná tady – úvod a důvod

Když před lety vyšla má kniha Psychologie sériových vrahů, byl jsem přesvědčen o tom, že další knihu na toto téma již rozhodně psát nechci. Práce na takové knize představuje ponoření se do nejtemnější hlubiny lidské duše a jistou formu sebedestruktivního masochismu v kalné vodě bezbřehého zla. Vypadá to tak, že se musíte nejprve někam zavřít a číst a číst a číst. Pokud v průběhu vstřebávání milionů slov z knih a odborných článků, velkého množství bolesti a lidské krutosti, stovek příběhů a fotografií, různých názorů a postřehů udržíte nestranný nadhled a zdravý rozum, tak teprve potom můžete zbitý vodopádem informací vylézt z nory. Vezmete do ruky tužku a čistý papír a nakreslíte si jednoduchý příběh knihy, která to pojme čtivě, srozumitelně, poučně, snad i někoho probudí z netečnosti, podráždí, ale hlavně dá naději, že některým špatným a zlým věcem se dá předcházet. Boj se zlem není volba, ale povinnost, je to dřina, bolí to, naruší to kruhy vlastního rytmu, něco to stojí, ale musí to být.

Nechci totiž psát knihy, které jen lacině šokují nebo jsou nudným tokem slov či recyklují již existující zpracování námětu. Knihy, jež by byly napsány jen z nějaké akademické povinnosti a byly by nudné, bez příběhu, vtipu, napětí, naděje, ponaučení, zápletky a rozuzlení. Naproti tomu je mou snahou vytvořit knihu s populárně naučným přesahem, kterou čtenář bude chtít číst od začátku do konce a získá tím představu o co nejširší paletě odstínů vybraných patologických fenoménů. Knihu, které porozumí každý.

Avšak velký zájem čtenářů, jehož si upřímně vážím, mě přiměl k přípravě nové knihy, která měla profil sériového vraha vykreslit ještě z jiných úhlů. Pro mě samotného totiž vyvstalo několik nových otázek, na něž jsem hledal odpovědi. Například čím to je, že sérioví vrazi mají po svém uvěznění stovky až tisíce fanynek, žen a matek, které jsou ochotné zpřetrhat vše, čím do té doby žily, a doslova bezhlavě se zamilovat do bytosti, která činila bolest jiným ženám a dětem. Čím to je, že z analýzy webu seriovivrazi.cz, který propaguje a prodává mé knihy, vyplývá, že 82 % kupujících jsou ženy, mezi fanoušky stránky na Facebooku představují 76 % a vracejí se opakovaně. Čím je pro některé lidi zlo tak vzrušující a proč je tak infekční?

Začal jsem psát. Pak ale 24. února 2015 otřásla celou zemí zpráva o masovém útoku v Uherském Brodě, kde třiašedesátiletý Zdeněk Kovář zastřelil 8 lidí v restauraci. Bezprecedentní čin amokového střelce v naší jinak relativně poklidné zemi, jenž rozčeřil hladinu emocí široké populace v bezbřehé hledání příčin, paniku a touhu trestat. Přirozená reakce. Uvědomil jsem si, že když jsem před lety věnoval 500 stran popisu profilu sériového vraha, tak bych v záplavě otazníků, které vyvstaly, měl popsat i vraha masového. Ten je totiž, přestože si to lidé a žel i řada odborníků plete, zcela jiným patologickým profilem. Jinak myslí, jinak žije, jinak páchá zlo, má jiné motivy, ale zejména se zcela jinak vyvíjí již od dětství. Zatímco sérioví vrazi jsou téměř převážně výsledkem konfliktu individuální rozsáhlé patologie, která mnohdy dozrává v rovněž patologických podmínkách vlastní rodiny, jež se vyvinou v nezadržitelné nutkání uspokojit svou fantazii a potřebu vzrušení, tak masový vrah, jistě také mnohdy patologický v oblasti struktury osobnosti, chování, charakteru a emocí, je mnohem více produktem doby a v jistém smyslu slova nemocné společnosti.

U většiny těchto pachatelů – ať už sériových, či masových – je zjevný určitý predátorský fenomén soutěživosti nebo snad lépe řečeno souboje. U sériových vrahů se většinou aktivuje až po několika vraždách, během nichž se zbaví obav z dopadení a z návalů deprese či úzkosti. Touha po opětovném prožití uspokojení a nadšení je vede k dalšímu činu, který musí překonat ten předešlý. Soutěživý predátor, lovec, jenž je otrokem vnitřní impulzivní závislosti na uspokojení potřeby nadvlády, vzrušení, vyvrcholení, jedinečnosti a soutěživého soupeření. Studium stovek kauz ukazuje, že se sérioví vrazi dají rozdělit do tří skupin. Fantazie i činy těch prvních jsou živeny potřebou překonat a drtivě zvítězit nad svou obětí. Ti druzí mají za soupeře vlastní představivost, která před ně klade obrazy uspokojení, jež se jim s každým činem na chvíli přiblíží a zase v novém vyobrazení vzdálí. Třetí skupina ráda soutěží s historií, tedy pamětí lidstva, s jinými vrahy a monstry. Touží je překonat, být hroznější, zanechat více obětí a stát se nejhorším vrahem v dějinách. Tato třetí skupina je zdaleka nejvíc podobná vrahům masovým. Pro ty je souhrnně velmi často příznačné, že se snaží napodobit a překonat předešlé známé činy a jejich tvůrce. Mnohem více touží po vizibilitě a slávě za každou cenu.

Sérioví vrazi nechtějí být odhaleni až do momentu, kdy je přestane uspokojovat soupeření s obětí, fantazií a předlohou. I přesto však mají velmi často rádi sami sebe, nemají sklon si ubližovat, nebo si dokonce vzít život. Své činy přežijí. Naproti tomu masoví vrazi se po činu neschovávají, neutíkají. Dosáhli svého cíle. Svou fantazii nechali vykročit do reality. Značná část si sama vezme život a své činy nepřežije. Paradoxně to dělají, i přestože jsou hnáni motivem „slávy“ (resp. tak si sami sobě vykládají pozornost, paniku a rozbouřené emoce a nálady ve společnosti, které jejich činy vyvolaly). Fyzicky však „slávu“ prožívat nechtějí. Pomsta na nenáviděné společnosti a zástupných obětech domnělé subjektivní až paranoidní představy příkoří, jehož se jim dostávalo, je pro ně smyslem i cílem vlastního života. Nechtějí prožívat reálnou ztrátu svobody nebo jakýkoliv trest, a zejména, což mnoho z nich zmiňuje ve svém manifestu, který činům často předchází, nechtějí být přítomni tomu, že někdo bude zpochybňovat jejich duševní zdraví a jejich činy.

S tím souvisí také fenomén infekčnosti zla, který se u různých druhů mnohonásobných vrahů projevuje rozdílně. Masové vraždy jsou na přenos, ovlivnění, sdílení a napodobování výrazně náchylnější než vraždy sériové. Například jedna odborná studie, která byla publikována jen pár týdnů před vydáním této, se zaměřila na analýzu dat masových útoků v letech 1998–2013 a tvrdí, že každý masový útok vyvolá „dominový efekt“, který zprávu šíří jako nákazu a po dobu prvních kritických třinácti dní po útoku se výrazně zvyšuje pravděpodobnost, že čin bude někým napodoben.[1] Právě proto se v této knize dozvíte o jedné z forem „infekce zlem“ v podobě takzvaného copycat efektu neboli fenoménu napodobitelů. Ostatně to, že vražda přináší krátkodobou vlnu zvýšeného rizika podobných jevů, není v zásadě ničím novým. Také v oblasti sebevražd přináší čin v případě velké vizibility a individuálního pocitu sounáležitosti a podobnosti vlnu dalších sebevražedných činů, což nazýváme Wertherův efekt. Nakažlivost zla lze však nahlížet i z jiných úhlů. Připomíná nám to například psycholog Philip Zimbardo ve své stejnojmenné knize Luciferův efekt, která hovoří o změnách charakteru člověka pod tlakem okolností. Popisuje situace, v nichž se obyčejní lidé ve specifickém prostředí mění ve zlé jedince. Podobnou ilustraci předkládá i kniha Hitlerovi ochotní katani od Daniela Goldhagena, jež popisuje fenomén přijatého a replikovaného zla v období nacistického holokaustu.

Dějiny kriminalistiky si pamatují již mnoho a existují činy, o kterých je potřeba mluvit, aby si lidé na konkrétních případech zla uvědomili, že ke zlu nesmí být liknaví, nesmí jej přehlížet, protože zlo je vysoce infekční a oběťmi jeho rudočerné poživačnosti jsou většinou obyčejní lidé. Ať už jde o války, které přesměrují, poraní či ukončí miliony lidských osudů, masakry, na jejichž počátku stál mnohdy jeden diktátor, budovatel a ničitel, predátor a masový vrah. I takové příběhy v této knize naleznete. O malých, vzdorovitých, pokřivených a případně rozmanitě zneužívaných dětech, které skrze paranoidní a nenávistný vztah k lidem vyrostly ve skutečná monstra. Své charisma a maligní narcismus využily k nákaze zlobným virem zla, jenž na lidech lpí i po několik generací. Zvěrstva democidy, politicidy, genocidy a terorismu s miliony příběhů utrpení a bolesti.

Ve světle těchto čísel mohou zanikat příběhy menší a neznámé, ale z psychologického i lidského hlediska o to krutější. Například kauza Štefana Svitka, posledního vězně, jenž byl popraven na území Československa. Skutečné bestie, která i ve světové kriminalistice těžko hledá srovnání a její popis je za hranicí toho, co by měla tato kniha sdělit. Zavraždil, znásilnil a rozřezal svou ženu a tři děti. Čin, u něhož by ani odborníci neměli mít snahu tvrdit, že jej dovedou smysluplně vysvětlit. Čin, který stejně jako mnoho jiných z oblasti masových a sériových vražd je již za hranicí, již nelze zcela pochopit ani diagnosticky vykreslit. Extrém všech extrémů. Paradoxem je, že těmto nejhorším činům by se dalo nejsnadněji předcházet. Tito jedinci jsou totiž často extrémní již od dětství. Když jsem výše hovořil o predátorské soutěživosti vrahů, v rámci níž někteří z nich touží po publicitě a srovnání s jinými, tak krutým faktem zůstává, že ti, kteří nehledí zpátky ani dopředu, nikoho nenapodobují a netouží po obdivu a vizibilitě svých činů, působí ty nejkrutější a nejbolestnější činy.

Vizibilita nebo mnohem lépe řečeno obrovská vizibilita zla v dnešní době, kdy zprávy ze světa a umění proudí napříč celým světem, hry, kultura a většina toho, co proudí k našim smyslům, je základním selháním boje se zlem a Petriho miskou, ve které se to hemží napodobiteli, jedinci s komplexem méněcennosti nebo naopak nadřazenosti, odolnou bakterií. Paradox, kdy největší podporu a propagaci zla dělá nepochopitelně jeho soupeř, jenž počítá oběti ve vlastních řadách, v novodobé podobě jde například o terorismus, masové i sériové vraždy.

Před vámi je kniha mnoha otázek a odpovědí, která neodpoví na vše a neříká, takhle to všechno je a hotovo. Je kritická a jistě by mohla představit ještě více. Je to ale základní mapa jednoho psychopatologického a sociálně patologického fenoménu, tedy toho, co o něm zatím víme, a teprve další odborné zkoumání přinese poznání toho, jak tuto mapu číst a kterými cestami se nevydávat. Čím lépe těmto jevům porozumíme, tím lépe jim budeme schopni čelit. Se zlem ale nemohou bojovat jen odborníci, se zlem musí bojovat všichni.

1.Základní definice mnohonásobných vražd

V informačních médiích, seriálech i v běžné populaci se velmi často setkáváme s laickým a naprosto mylným označením mnohonásobných vražd. Mnozí totiž používají označení „sériový vrah“ a „masový vrah“ u jakéhokoliv pachatele, který zavraždil více obětí, jako kdyby to byly stejné pojmy. Profil a činy sériového vraha jsou ale naprosto a zásadně odlišné od vraha masového. Z hlediska psychologického, behaviorálně patologického a kriminalistického se jedná o významně jinou osobnost pachatele, s často jinou motivací, rozdílnými zbraněmi a místem činu. Navíc kromě sériového a masového vraha existuje ještě třetí typ, který je obecně označován jako „spree killer“, což by se asi dalo volně přeložit jako „záchvatový vrah“.

Čas od času se můžeme setkat s názorem, že mnohonásobné vraždy nejsou fenoménem současnosti, ale historicky byly vždy součástí kriminality. Je jistě pravda, že se sériové a masové vraždy objevovaly v dějinách v určité dobové podobě již po stovky let, ale v posledních padesáti letech je statisticky jednoznačná eskalace a vývoj těchto jevů. Skutečně se jedná o kriminální a sociálně patologické fenomény současnosti. Zatímco vývoj sériových vražd se mírně stabilizuje, masových útoků naopak přibývá.

Na volatilní vlně vývoje jakéhokoliv kriminálního a antisociálního fenoménu dochází jednou za několik let k události, jež založí požár, vyprovokuje davy, rozjitří emoce, někdy vzbudí násilí a jindy přinese mír. Vývojový mezník, který probudí společnost ze zimního spánku netečnosti, liknavosti a informační otupělosti. Bezprecedentní událost, která nás donutí alespoň na chvíli se zastavit, uvědomit si, co se děje, nějak ten moment pojmenovat a jednat (ne vždy úplně úspěšně). Své mezníky má boj s terorismem, drogami, etniky nebo i fenomén mnohonásobných vražd.

Vraždám v sérii jsem se poměrně důkladně věnoval v předešlé knize s názvem Psychologie sériových vrahů, kde bylo představeno přes 200 skutečných případů včetně detailního popisu vývoje pachatele a činu. Masoví vrazi jsou však zcela jiným fenoménem. Předně si připomeňme základní aspekty jednotlivých forem mnohonásobné vraždy dle definice FBI (Federal Bureau of Investigation) a mezinárodního týmu odborníků, kteří se v roce 2005 shodli na následujícím dělení:

•Sériový vrah (serial killer, serial murder)

Z hlediska definice[2] je za sériovou vraždu[3] považováno: „spáchání série dvou nebo více vražd jedním nebo více pachateli během odlišných akcí“.[4]

Pro definici byla klasifikována čtyři základní východiska:

–na sériové vraždě se může podílet jeden nebo více pachatelů;

–jedná se o dvě nebo více zavražděných osob;

–jednotlivé případy se vyskytují v různých akcích (odlišných událostech) a v různých časech;

–uplynulá doba mezi akcemi odděluje sériové vraždy od masových.

•Záchvatový vrah (spree killer, spree murder)[5]

Z hlediska definice je za záchvatovou vraždu považováno: spáchání dvou nebo více vražd jedním nebo více pachateli[6] bez „cooling off“ periody.[7]

Perioda „cooling off“ je velmi diskutovaný termín a je mnoho odborných sporů o jeho přesném vymezení, ale je v zásadě klíčovým rozdílem mezi sériovými a záchvatovými vrahy. „Cooling off“ můžeme velmi obecně vyjádřit jako čas na promyšlení dalších činů, emocionální vychladnutí a přerušení série v čase. Dle definice je tato perioda příznačná pro profil sériového vraha, zatímco u záchvatového typu chybí.[8]

V české odborné literatuře se pro pojem „spree killer“ užívá i řada jiných označení jako například „vražedná vlna“ nebo také „vrazi na vražedné vlně (túře)“. Z hlediska modu operandi a jejich profilu je však mnohem srozumitelnější termín „záchvatový vrah“. Ten páchá své zločiny v jednom spojitém (krátkém) časovém intervalu a v ohraničené lokalitě, místa činu jsou však odlišná. Nápadné je náhlé ukončení vraždění, pachatel se sám od sebe zastaví a ve svém běsnění nepokračuje.[9] Může (a nemusí) se však na jiném místě a ve zcela jiném provedení objevit znovu za několik měsíců nebo i let. Právě proto se mluví o „vlně“, jež z nějakých důvodů vyšumí a případně se znovu objeví. Záchvatoví vrazi tedy představují takové pachatele, kteří dovedou útočit v nepravidelných vlnách velmi rozmanitým způsobem nebo zcela přestanou. Pokud však nepřestanou, mohou například útočit nejprve v sérii s použitím bodných zbraní, o pár let později masově na jednom místě pomocí střelné zbraně nebo výbušniny a posléze se třeba vrátit k sériovým činům, které mají zase odlišný charakter, někdy i mírně jiný motiv a provedení. Jejich dopadení a psychologické profilování je zdaleka nejnáročnější, leckdy jsou dopadeni spíše na základě náhody nebo nejsou dopadeni vůbec. Je to v podstatě takový kombinovaný a profilově hybridní mnohonásobný vrah.

•Masový vrah (mass killer, mass murder, rampage killer)

Z pohledu kriminalistů z FBI se jedná o pachatele, který na jednom místě usmrtí více než čtyři osoby[10], podle forenzních psychologů je pachatel masovým vrahem již od tří obětí[11] a zcela logicky a selským rozumem, stejně tak jako v kontextu s úpravami v terminologii sériových vražd (které měly identický vývoj sporů o definici), by měl být za masovou vraždu považován čin již od dvou obětí. Jakékoliv vyšší číslo totiž vytváří nesrozumitelnou skupinu vrahů s počtem dvou nebo tří obětí, kteří nejsou ani vrahy s jednotným činem, ani vrahy mnohonásobnými. Zatímco u vrahů sériových došlo v roce 2005 k dohodě ve většině sporných bodů, tak u masových je jednotná interpretace zatím v nedohlednu.

U masových vražd se setkáváme i s problémem terminologické nejednotnosti a výkladem rozdílů mezi masovými útoky. To je však naprosto zásadní problém a odborná chyba. Pokud jednotlivé subtypy, které mají odlišnou oběť, motiv, zbraně, věk, prostředí, psychologický profil a často i vývoj, vnímáme jednotně jen proto, že výsledkem je mnoho mrtvých, pak interpretace významných patologických jevů může vytvářet zásadní dezinformaci.

Obr. 1 Vybraná fakta o masových vraždách

Obr. 2 Vybraná fakta o masových útocích na školách

Právě proto by bylo rozumnější a z odborného hlediska zcela nezbytné, jak dokazuji v příkladech v této knize, odlišovat jednotlivé subtypy masových vražd následujícím způsobem:

•masové vraždy v rodinném prostředí;

•masové útoky na školách;

•masové vraždy na veřejných místech;

•masové sebevraždy organizované jedincem;

•teritoriální konflikty obchodních zájmů (války gangů);

•genocida – democida – politicida;

•teroristické útoky;

•specifické masové vraždy (záměrná havárie letadla).

2.Mýty o fenoménu masového vraha

Často je „fenomén“ masových vražd a „profil masového vraha“ představován v médiích a publikacích společně s velkou řadou mýtů, které o tomto jevu kolují a stále se slepě předávají. Některé z nich by bylo dobré zmínit, uvést do správných souvislostí a ilustrovat příklady.

Mýtus 1: Masová vražda představuje čtyři a více obětí

Předně je potřeba připomenout, že naprosto identický definiční problém a multioborovou neschopnost dohodnout se na základní definici měl v posledních třiceti letech i fenomén sériových vrahů, který představuje subkategorii mnohonásobných vražd. Také u sériových vrahů se odborníci přeli o tom, od jakého počtu obětí již vraha označovat za sériového. Rozdílný výklad totiž přinášel významná zkreslení, a zejména statistické vyjádření tohoto jevu v různých částech světa. Někteří totiž za sériového vraha považovali pachatele, který usmrtí dvě osoby, jiní tři, čtyři nebo pět. Chaos. Teprve až v roce 2005 iniciovala FBI (Federal Bureau of Investigation) vytvoření pracovní skupiny tvořené desítkami odborníků z celého světa, aby byly předneseny všechny možné aspekty definice tohoto pojmu a byl vytvořen kompromis. Cílem bylo formulovat nejednodušší definici pojmu „sériový vrah“, která bude srozumitelná a bez dalších otazníků. Výsledkem tohoto konsenzu je definice, jež minimálně v kvantifikaci obětí přepsala dosud používané formulace. Od roku 2005 je za sériovou vraždu považováno spáchání série dvou nebo více vražd jedním nebo více pachateli během odlišných akcí,[12] tedy kritériem není jen rozdílný čas a rozdílné místo, ale hlavně zcela nová událost.[13]

Identická neschopnost dohodnout se je nyní příznačná pro masové vraždy a tak dlouho se všichni budou hádat, až za pár let opět zasednou a dojdou k závěru, který (a teď předjímám a doufám) nebude jen bojem odborníků o vliv vlastních myšlenek, ale i projevem selského rozumu. Totiž zcela logicky, je-li za sériovou vraždu považována vražda dvou a více osob, pak za masovou vraždu musí být považována rovněž vražda dvou a více osob. Konstatování, že tento profil začíná až od čtyř obětí, vytváří jen naprosto nesrozumitelné vakuum. Zatímco FBI za masového vraha považuje pachatele čtyř vražd[14], federální zákon podepsaný americkým prezidentem Barackem Obamou v roce 2013 jej vnímá jako pachatele tří vražd[15] a někteří odborníci, psychologové a psychiatři jej užívají někdy již od dvou vražd.[16] Ano, za masového vraha by měl být považován jeden nebo více pachatelů, kteří usmrtí dvě a více osob na jednom nebo více místech během jedné události.

Mýtus 2: Počet masových vražd roste versus klesá

Otázka, zda masových vražd přibývá, zda je to fenomén současnosti, nebo dlouhodobě statisticky stabilní fenomén, rozděluje doslova celý odborný svět na dva nesmiřitelné tábory. Základem tohoto rozporu je v první řadě výše zmíněný problém definice, kdo je to vlastně masový vrah. Dalším významným problémem, který je příčinou rozporu o vývoji tohoto fenoménu v čase, je rozdílné rozlišování masových vrahů, kdy někteří odborníci posuzují jen masovou střelbu na veřejných místech, jiní pouze masovou vraždu v rodinném kruhu a další do okruhu tohoto fenoménu zařazují i genocidu, democidu, politicidu a teroristické útoky.

Zásadním rozporem v USA, který propukl v posledních letech mezi odborníky a novináři, je konkrétně oblast masové střelby na veřejných místech a ve školách. Tento rozpor je však nesmírně důležitý a posouvá naše poznání dál, i když někdy vznikne na podkladu provokace. Pokud by odborníci řekli „vážení novináři, podle naší analýzy nedochází k zásadnímu nárůstu četnosti výskytu masové střelby s následkem masové vraždy a prosíme vás, v zájmu toho, aby společnost nepropadala panice, abyste tyto závěry respektovali“, pak by možná k tak ostrému a rozmanitému střetu nedošlo. Nicméně takto odborná sdělení nevyznívají a říkají spíše „vážení novináři lžete, protože my máme statistiky od FBI a víme přesně, jak to je“. To se novinářům a jejich spolupracujícím odborníkům přirozeně nelíbilo, a tak některá média podnikla poměrně detailní analýzu vývoje tohoto jevu a pustila se do protiútoku. Začala tím, že znevážila zdroj protistrany. Například USA Today tvrdí, že podle jejich analýzy 156 incidentů z let 2006–2011 jasně vyplývá, že FBI eviduje pouze 61 % z nich, dále pracuje s údaji o činech, které ve skutečnosti nebyly masovou vraždou a vládní data pocházejí z lokálních agentur, jež je poskytují dobrovolně, tedy nikoliv vždy.[17] Setkáváme se tedy se dvěma názory na vývoj tohoto fenoménu a argumenty jsou následující.

Četnost výskytu masových vražd se nezvyšuje

Zastánci tohoto tvrzení se opírají téměř výhradně o data získaná od FBI (Federal Bureau of Investigation) a interpretují je svým vlastním úhlem pohledu. Například kriminologové James Alan Fox a Monica J. DeLateur napsali v roce 2013 v odborném časopisu Homicide studies článek, ve kterém tvrdili, že veřejné mínění a názor médií jsou založeny na řadě mýtů a nedorozumění, přičemž jejich analýza prokazuje, že počty masové střelby nestoupají.[18] Autoři článku uvádějí, že není možné interpretovat jiná data než ta, která shromažďuje FBI, a ta jasně ukazují, že od roku 1976 do roku 2011 došlo v USA k 672 případům masové střelby, což představuje přes 20 útoků za rok, během kterých je usmrceno čtyři a více osob. Tato studie je však některými odborníky kritizována za to, že obsahuje mimo jiné i vraždy v rodinném kruhu a loupežná přepadení, během nichž je usmrceno čtyři a více osob, což jsou poměrně obtížně slučitelné činy, z hlediska motivace a profilu pachatele.[19]

Forenzní psycholog J. Meloy tuto statistiku poupravuje na 25 incidentů za rok a doplňuje, že nejhorším byl rok 2003 s 30 útoky a paradoxně jeden z nejklidnějších pak rok 2001, pokud tedy do masových vražd nezapočítáváme teroristický útok z 11. září, kdy Al-Qaeda zautočila v New Yorku a Washingtonu, kde zemřelo 2 996 lidí. K nárůstu podle něj však nedochází a potvrzuje tím i statistiku a tvrzení FBI.[20]

K podobnému závěru, že případů masové střelby v USA nepřibývá, dospěla v roce 2014 také například analýza organizace CPRC (Crime Prevention Research Center), která analyzovala případy z let 2009–2014 a v USA údajně dochází průměrně pouze k pěti útokům za rok. Stejně jako výše zmínění odborníci se CPRC kriticky vymezuje vůči interpretaci dat, která nevycházejí ze statistik FBI.[21]

Graf 1 Vývoj četnosti výskytu masové střelby v USA v letech 1976–2011 (N = 672) – kompilace a interpretace údajů dle FBI – SHR (Supplementary Homicide Reporting); zdroj: Fox, J. A., DeLateur, M. J. Mass shootings in America: Moving beyond Newtown. Homicide studies, 4, 2013, s. 1–21.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Tahle kniha začíná tady – úvod a důvod

1. Základní definice mnohonásobných vražd

2. Mýty o fenoménu masového vraha

Mýtus 1: Masová vražda představuje čtyři a více obětí

Mýtus 2: Počet masových vražd roste versus klesá

Četnost výskytu masových vražd se nezvyšuje

Četnost výskytu masových vražd se zvyšuje

Zranění a usmrcení

Mýtus 3: Je lepší zbraně zakázat versus povolit

Zbraně zakážeme

Zbraň do každé domácnosti

Mýtus 4: Masovým vraždám není možné předcházet

3. Subtypy masových vrahů

4. Vybrané patologické fenomény vývoje

5. Vybrané příčiny a následky

Environmentální příčiny

Další vybrané fenomény a makrosociální souvislosti

Ekonomický cukr a bič

Vybrané psychopatologické příčiny

Maligní narcismus

6. Masové útoky na školách

7. Masoví vrazi z jiného pohledu

Genocida – democida – politicida

8. Vybrané příklady masových vražd

9. Masové vražedkyně

10. Napodobitelé fiktivních příběhů

Seriál Dexter a jeho napodobitelé

11. Napodobitelé skutečného zločinu

Japonský napodobitel Zodiaca – Shinichirou Azuma

Americký napodobitel Zodiaca – Heriberto Seda

13. Slavné nevyřešené případy