Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

SCOTT TUROW

Identita

IDENTICAL

Copyright © 2013 by Scott Turow

By arrangement with the author. All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2015

Z anglického originálu Identical, vydaného v roce 2013 v nakladatelství Grand Central Publishing, přeložil David Sajvera

Redakce Dana Řezníčková

Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Obálka Jakub Karman, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015 jako svou 6004. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

ISBN 978-80-247-9977-3 (ePub)

ISBN 978-80-247-9976-6 (pdf)

ISBN 978-80-247-5461-1 (print)

VĚNOVÁNO DANOVI A DEB

JSEM NA TOM SVĚTĚ JAKO KAPKA VODY,

CO V ŠIRÉM MOŘI HLEDÁ DRUHOU KAPKU,

A KDYŽ TAM PADNE, ABY JI TAM NAŠLA,

SE NEVIDĚNA SAMA ROZPLYNE.

William Shakespeare, Komedie omylů

(překlad František Vrba)

HLAVNÍ POSTAVY

RODINA GIANISOVA

Paul Gianis

Právník

Cass Gianis

Paulovo jednovaječné dvojče

Lidie Gianisová

Paulova a Cassova matka

RODINA KRONONOVA

Hal Kronon

prezident firmy ZP, mamutího realitního koncernu

Zeus Kronon

Halův otec a zakladatel ZP

Dita Krononová

Halova sestra, oběť vraždy

Teri Krononová

Halova a Ditina teta, Diova sestra a nejlepší kamarádka Lidie Gianisové

VYŠETŘOVATELÉ

Evon Millerová

viceprezidentka firmy ZP, ředitelka bezpečnostního odboru

Tim Brodie

soukromý detektiv, který jako policista vyšetřoval vraždu Dity Krononové

I.

1.

PAUL

Když pak Paul Gianis o mnoho let později přemýšlí o vraždě Dity Krononové, vrací se mu pokaždé vzpomínka na ono zářijové odpoledne roku 1982, kdy to všechno začalo. Je neděle, Svátek práce, všude je cítit svěží vzduch a jasná bílá oblaka září vysoko na obloze jako perly. Zeus Kronon, Ditin otec, otevřel dnes brány svého předměstského sídla všem farníkům z řecko-ortodoxního kostela svatého Demetria, aby zde společně oslavili začátek církevního roku. Paul přijíždí společně se svojí matkou a svým bratrem Cassem – jednovaječným dvojčetem – na promáčenou louku dole u řeky, která dnes funguje jako parkoviště pro hosty slavnosti. Paul ví, že příštích pár hodin bude pro ně oba znamenat těžkou zkoušku.

Cass okamžitě vyrazí dveřmi řidiče ze starého dvoudvéřového kupé Datsun. „Musím najít Ditu.“ Mluví o své přítelkyni. Zeus je její otec.

Jejich matka se s Paulovou pomocí škrábe jen velmi pomalu z nízkého sedadla spolujezdce a sleduje, jak si její druhý syn přes sebe přehazuje plášť a stoupá vzhůru do kopce.

„Thae mou,“ mumlá nesrozumitelně řecká slova a dělá ve vzduchu znamení kříže, jimiž vyjadřuje svoje obavy.

„Mami,“ obrací se Paul k matce, když je jeho bratr už daleko od nich. „Co tady vlastně děláme?“

Lidie, jejich matka, svraští své husté obočí, jako kdyby nerozuměla otázce.

„Každý rok sem odmítáš jet,“ připomene jí, „protože táta Kronona tak nenávidí.“

„Já ho taky nenávidím,“ odpoví klidně Lidie, která nechce nikdy v ničem zůstat pozadu. Zavěsí se do svého syna a s jeho oporou pak stoupá po štěrkové cestičce vzhůru ke Krononovu ohromnému bílému domu s hlubokým štítem a korintskými sloupy. „Jsme tu kvůli naší církvi, ne kvůli Krononovi. Stýská se mi taky po našich bývalých sousedech. Třeba Nouna Teri. Neviděla jsem ji už několik měsíců.“

„Vždyť si spolu každý den telefonujete.“

„Paulie mou,“ osloví ho matka řecky, jako kdyby byl dítě. „Můj Pavlíku, vždyť jsem tě nenutila, abys sem jezdil.“

„Víš dobře, že jsem musel. Já i Cass víme, jak ti na tom záleží.“

„Opravdu?“ podiví se Lidie. „To jsem nevěděla, že ses na těch právech naučil taky umění číst lidem myšlenky.“

„Dita bude mít kvůli tomu problémy.“

„Problémy?“ odfrkne si s opovržením Lidie. I ve svých třiašedesáti letech působí stále dojmem vznešené, elegantní ženy, která dokáže navzdory mírné nadváze oslnit svýma žhavě černýma očima a dlouhými černými, místy prošedivělými vlasy, které jí padají přes obočí a přes ramena až na záda. „Dita si dělá všechny problémy sama. I Teri to říká. A Dita je přitom její neteř. Jestli si Cass Ditu vezme, otec s ním už nikdy nepromluví.“

„Mami, já tyhle vaše předsudky nehodlám řešit. Dneska už prostě není doba na to, aby lidi věřili na čarodějnice. To, že se Zeus před mnoha lety pohádal s tátou, neznamená, že budeme v tom sporu pokračovat. A uvědom si, že je nám oběma pětadvacet. Musíš nechat Casse, ať si o svém životě rozhoduje sám.“

„Musím?“ opáčí Lidie, z ničeho nic se na něj usměje a v žertu Paula štípne do ruky, aby odlehčila situaci. To je celá Lidie, směje se, a přitom mluví smrtelně vážně.

Piknik u domu na kopci je úžasná pastva pro všechny smyslové orgány. Po krátké úvodní bohoslužbě stoupá ještě z kadidelnic omamný odér kadidla, který se mísí s vůní pečeného skopového masa čtyř celých beránků, kteří se otáčejí na rožních nad velkými dubovými poleny, zatímco vzduch prořezávají vysoké, frenetické tóny hráčů na buzuki, kteří vítají příchozí. Na louce je už dobře několik set hostů.

Teri, Krononova sestra a už od sedmi let nejlepší Lidiina kamarádka, je očekává se zvláštním spletencem nažluto obarvených vlasů na hlavě. Obejme nejprve Paula a pak teprve jeho matku. S Teri je tu také Hal, Krononův syn. Vítá hosty. Je mu čtyřicet, je tlustý, neohrabaný a příliš horlivý. Je to typ člověka, který dává neustále najevo jakousi uslintanou, patetickou lítost nad křížem svého osudu, který je nucen nést. Paul má i přes tuto vlastnost pro Hala slabost, protože ho zná od dětství, kdy k němu s bratrem vzhlíželi jako ke svému vzoru a běhali za ním jako pejsci. To bylo před dvaceti lety, ještě předtím, než vypukl mezi oběma rodinami spor o nájemné za obchod Paulova otce. Hal stejně jako Paul už na to všechno zapomněl a ten spor prostě ignoruje. Obejme Paulovu matku, kterou stále oslovuje „teto Lidie“, a když si Teri odvádí Lidii pryč, tlachá s Paulem o nepodstatných věcech. Opodál v jednom z velkých stanů z modrobílého pruhovaného plátna na ně čeká skupinka přátel. Paul opouští Hala a trochu rozpačitě se vydá do nepřehledné skrumáže lidí, které zná už od dětství a jejichž starosvětským způsobům a nudným ideálům se snažil vždycky uniknout.

O několik kroků dál stojí jeho přítelkyně Georgia Lazopoulová. Když ho spatří, rozběhne se mu se zamilovaným výrazem na tváři vstříc. Má na sobě lehké letní šaty z ginghamové látky, je menší postavy, zaoblená a ve tvářích má půvabné dolíčky – lidé vždycky říkají, že vypadá jako herečka Sally Fieldová. Ačkoli spolu chodí už od střední školy, přivítají se jenom letmým polibkem. Georgia je dcerou otce Nika, kněze v kostele svatého Demetria, a ví velmi dobře, že na akcích, jako je tato, je ostře sledovanou osobou.

Připravila už Paulovi na papírový tácek jehněčí a pasticio. Jsou to jeho oblíbená jídla, která od ní s díky přijímá, ale vzápětí ji opouští, aby mezi hosty vyhledal pohledem Casse. Paul nakonec vypátrá svoje dvojče v hloučku přátel ze střední školy. I když je jeho bratr tři metry od něj, dokáže upoutat jeho pozornost tak, že si ho Cass najednou všimne, a Paul kývne jemně hlavou směrem k místu, kde se nachází jejich matka. Dohodli se předtím na tom, že ji budou sledovat a zasáhnou, pokud se přiblíží k Ditě. Je ale nepravděpodobné, že by se dostala do blízkosti Ditiných rodičů, s nimiž už několik let nepromluvila.

Paul s většinou názorů své matky na Ditu souhlasí, ale nedává to najevo. Zároveň cítí, že Cass zuřivě touží po nezávislosti na rodině a že by to měl respektovat, protože touhy jeho bratra byly vždycky jeho touhami. Zdá se mu, že Dita dokázala navzdory odporu jejich rodičů svým ostrým jazykem a troufalým chováním zaujmout Casse víc, než kterákoli jiná žena.

Ostatní – normální lidé – nechápou, co to znamená vyrůstat a nevědět, kde přesně končí vaše bytost a kde už začíná identita vašeho bratra. Paul cítil, že lidské pokolení tvoří dvě množiny lidí: Cass je jedna a všichni ostatní jsou ta druhá. Dokonce ani s jejich matkou, která se svou titánskou energií čněla vždy jako mramorový sloup nad všemi ostatními, nezažíval nikdy tak hlubokou emoční blízkost jako s ním.

Když pak Paul Gianis začal studovat na univerzitě, nesmírně ho překvapil pocit, který dosud nikdy nepoznal – jeho bratr byl najednou jiný než on. Cass se od něj oddělil a otevřeně se stavěl proti rodičům. Paul po střední škole nastoupil na právnickou fakultu, zatímco Cass se nejdřív jen tak poflakoval a teprve teď ho v Kindle County přijali na Policejní akademii. Příští týden mu začíná první semestr.

Když se Paul otočí a vrací se zpátky k Georgii, stane se něco naprosto nečekaného. Zakopne o nohu nějaké osoby, která stála za ním, a padá k zemi, ruce mu vyletí vzhůru, vykřikne a upustí tácek s masem. Octne se jak dlouhý, tak široký na zádech, zatímco mladá žena, o jejíž nohy zakopl, se k němu naklání a brání mu, aby vstal.

„Nehýbej se,“ nabádá ho. „Počkej chvíli. Oddychni si trochu. Jsi v pořádku?“

Je to Sofie Michalisová.

„Jsi to ty? Nemám o tobě vůbec žádné zprávy.“ Jsou to jediné dvě věty, na které se v tuhle chvílí zmůže. Nedochází mu přitom, jestli tím chce říct, že ji už pár let neviděl, nebo že se za tu dobu změnila. Sofie byla vždycky samostatná, cílevědomá a nesmírně inteligentní dívka. Nikdo by ale nikdy nehádal, že z ní bude jednou takhle atraktivní žena. Na střední škole byla jednou z dívek, z níž si kluci tropili kruté žerty. Kvůli jejímu velmi dlouhému nosu jí říkali „řecká tragédie.“ Měla ale vždycky šťávu. A úžasné tělo. Teď už není pochyb o tom, že je úchvatná a krásná. Ani ona sama o tom nepochybuje.

Se smíchem se posadí a začne se prohlížet. Rukávy svého obleku od Brooks Brothers má od trávy, ale nic ho nebolí. Sofie mu podá ruce a pomáhá mu na nohy, zatímco ostatní lidé, kteří mu přiběhli na pomoc, se zase vracejí ke svým záležitostem.

Na Paulovu otázku Sofie odpoví, že posledních sedm let studovala v Bostonu dálkově medicínu. V červnu promovala a teď pracuje v místní nemocnici.

„Na jakém oddělení?“ zeptá se Paul.

„Na chirurgii.“

„Panebože!“ odpoví. Pro něj něco naprosto nepředstavitelného. „Můžu za tebou zajít, až budu potřebovat něco sešít?“

„Moje matka mi pořád říká, že bych se od ní měla naučit šít.“

Sofie se zajímá o něj. Za dva měsíce nastupuje na státním zastupitelství v Kindle County, přímo do kanceláře Raymonda Horgana.

„A co jinak?“ ptá se Sofie. „Chodíš pořád s Georgií?“

„Chodím pořád s Georgií,“ odpoví jí.

Nad jejím úzkým spodním rtem se objeví dva malé přední zuby. Usmívá se a Paul má pocit, že dokáže uhádnout její myšlenky: Kdy už to konečně pochopíš? „Je tady někde poblíž,“ vysvětlí jí a udělá rukou rozmáchlé gesto, jako kdyby nevěděl, že Georgia musí být někde poblíž.

„Někde ji najdu,“ reaguje Sofie. „Musím ji alespoň pozdravit.“

„To bys měla,“ odpoví Paul a cítí, že zmínka o Georgii trochu zmrazila jejich spontánní konverzaci. Sofie vzápětí odchází a on čelí pokušení se na ni ještě jednou podívat. Silný dojem z její přítomnosti v něm ale zůstává. Cítí, že by chtěl být jako ona, něčeho velkého v životě dosáhnout. Když se pak za ní o několik sekund později ohlédne, znepokojí ho. Sofie se baví s Georgií, která určitě nemá její ambice. Georgia na naléhání svého otce odešla z univerzity a dělá teď vedoucí v jedné z místních bank. Paul jí miluje. Bude ji vždycky milovat. Neví ale jistě, jestli si ji chce vzít, což je ovšem přesně to, co od něj její rodina i ona sama očekávají. Tohle je zase jeho problém. Život s Georgií by byl příjemný, ale nebyl by asi moc zajímavý.

Paul si ve víru těchto myšlenek uvědomí, že úplně zapomněl na matku, a když ji konečně spatří, zneklidní ho to, protože vidí, jak se baví s hostitelem. Zeus stojí vedle ní a Lidia má přitom ve tváři zarputile nepřátelský výraz. Zeus je stále velmi krásný muž, ačkoli je mu už šestašedesát. Má snědou pleť, husté šedivé vlasy mu splývají až na jeho bílé sako a ze všech sil se snaží, aby tváří v tvář Lidiině chladu působil alespoň trochu žoviálně. Paula napadne, že je taky příliš zaměřený sám na sebe, než aby uspěl v politice. Je přitom republikánským kandidátem na guvernéra a výsledky průzkumů veřejného mínění mu dávají velkou šanci, že ve volbách, které se mají konat za necelé dva měsíce, uspěje. Pokud Zeus vyhraje, bude muset pravděpodobně opustit svůj rozsáhlý byznys a předat řízení rodinného podniku – síť obchodních center s celonárodní působností – do Halových rukou. A od něj se dá zase téměř s určitostí očekávat, že firmu přivede na mizinu.

Paul si mezitím všimne, že k němu právě míří krásná hostitelova dcera. Dita k němu připluje jako koráb, stoupne si na špičky a dá mu na ústa vlhký polibek. Je z ní cítit alkohol. Pokaždé, když Ditu potká, působí na něj dojmem, že je opilá. Paulovi chvíli trvá, než mu dojde, že Dita předstírá, že nedokáže rozeznat Paula od jeho bratra. S tím má vlastně problém většina lidí. Vyvede ji z omylu.

„Jo, to jsi ty, Paule? To jsi hodný, že jsi mě v tom nenechal. Myslíš, že by na tebe Cass žárlil, nebo děláte fakt všechno společně?“ Dita má havraní vlasy, dokonalé tělo se skvělými proporcemi, a když se směje, její palčivě černé oči žhnou, a svými zaoblenými ňadry přitom dotírá na jeho paži, čímž ho nutí, aby udělal další krok zpátky.

Právě její skotačení ho nutí, aby se Ditě vyhýbal, ačkoli intuitivně cítí, že si ona právě tohle přeje – oddělit ho od Casse.

„Dito, ty si možná myslíš, že to je nějak obzvlášť vtipné. Já bych se ti ale nesmál, ani kdybys vystupovala v Carsonově televizní show.“

„Ach, Paule,“ vyštěkne na něj Dita. „Ty jsi tak konvenční. Ty se snad ani nemůžeš uprdnout,“ řekne a triumfálně si vychutnává úspěch svého improvizovaného proslovu, který přednesla před hrstkou okolostojících účastníků pikniku. V zápětí ale zmlkne a změří si Paula pohledem. „Proč je celá vaše rodina proti mně?“

„My nejsme proti tobě, Dito. Záleží nám na Cassovi.“

„Přesně tak. Cass potřebuje holku, jako je Georgia. Konvenční a nudnou.“

Bolest, kterou Paul v tu chvíli pocítí kvůli téhle necitlivé urážce Georgie, je překvapivě silná a on musí potlačit v poslední době celkem často se projevující instinkt vlepit jí facku. Dita je mazaná. A právě díky tomu je taky tak nebezpečná. Paul se otočí a chce odejít, ale Dita se neudrží a musí mít poslední slovo.

„Opravdu?“ vypálí na něj. „Kdybych se nebála, že to vaši rodinu totálně rozhodí, dala bych Cassovi kopačky už dávno.“

Když si pak Paul po letech přehrává události onoho dne, který navždy změní život jeho rodiny, díky časovému odstupu si jasně uvědomí, že Dita musela být velmi nešťastná. V tu chvíli ji ale Paul vnímá jen jako nebezpečí, které představuje pro jeho bratra. Cítí přitom bolest, protože nedokáže Casse před tímhle nebezpečím ochránit. Paul od ní odchází a v hlavě mu jako zvuk polnice burácí jenom jedna jediná myšlenka: Pohrdá jí.

2.

KOMISE PRO PROMINUTÍ TRESTU A PODMÍNEČNÉ PROPUŠTĚNÍ

8. LEDNA 2008

Evon Millerová, čerstvá padesátnice, ředitelka odboru bezpečnosti firmy ZP Real Estate Investment Trust, uháněla nezvykle rychlým tempem suterénní chodbou federální budovy State Building Annex, aniž by přesně věděla, kam běží a proč tam vlastně běží. Drobná, ale vypracovanými svaly oplývající Evon se náhle zastavila, neboť spatřila číslo místnosti, kterou hledala. V umělohmotném rámečku na dveřích byl zasunut nekvalitně vytištěný štítek s nápisem KOMISE PRO PROMINUTÍ TRESTU A PODMÍNEČNÉ PROPUŠTĚNÍ. Uvnitř konferenční místnosti pak našla svého šéfa Hala Kronona, výkonného ředitele ZP, který ji poslal naléhavý e-mail se vzkazem, aby se sem neprodleně dostavila. Mluvil právě se svým právním zástupcem Melem Tooleym a dalším mužem v obleku, kterého neznala.

Než Evon nastoupila v jeho firmě, pracovala dvacet let u FBI jako speciální agentka a za tu dobu se naučila, že lidé někdy vnímají autoritu státu jako jakousi infekční nemoc a že uplatňování této autority často zcela postrádá proklamovanou důstojnost, kterou by si zasloužilo. Příkladem zmíněného trendu byl vzhled téhle zasedačky. Komise pro prominutí trestu a podmínečné propuštění, která každý měsíc rozhodovala o propuštění několika desítek lidí, zasedala v suterénní místnosti s nízkým stropem a bez oken. Bylo tu několik skládacích židliček a dva skládací stoly. Za zády členů komise visel na šmouhovaté stěně velký plastový státní znak, o průměru dobrých třiceti palců. Uprostřed stál také řečnický pult s mikrofonem a další dva stoly vyhrazené pro zbylé účastníky zasedání, zástupce státu a zástupce vězně, a několik židliček pro diváky. Slyšení, které se mělo podle papíru přilepeného na dveřích konat od dvou hodin, zřejmě ještě nezačalo.

Evonin šéf, statný muž snědé pleti, s košilí shrnutou u pasu a kravatou nakřivo, ji konečně spatřil a odvedl si ji do rohu místnosti. Po cestě se Evon snažila zjistit důvod, proč ji sem zavolal. Z jeho vysvětlení ale nebyla příliš moudrá.

„Snažím se o to, aby Cass Gianis zůstal ve vězení,“ řekl jí. Evon toho ale o vraždě Halovy sestry Dity, ke které došlo v září 1982, moc nevěděla. Když se před patnácti lety přistěhovala do Kindle County, ten případ už tu byl skoro zapomenutý a ani Hal se o něm raději nechtěl příliš bavit. Měla pouze informace, které získala z místního tisku, tedy že Cass Gianis, jednovaječně dvojče Paula Gianise, senátora a kandidáta na post starosty, byl odsouzen k vysokému trestu za vraždu Dity, která byla tehdy jeho přítelkyní. „Potřebuju teď ale od vás něco jiného.“

„Co?“

„Jde o YourHouse,“ zašeptal jí do ucha. Už několik měsíců jednal Hal o koupi téhle firmy, která je jednou z největších společností zabývajících se stavbou domů na nevyužitých, většinou původně industriálních pozemcích. Hodnota té firmy se pohybovala v řádu stovek milionů dolarů. Protože cena malých rodinných domků klesla až na samé dno, očekával Hal, že se na tom dá hodně vydělat a že díky tomu rozšíří podnikatelské aktivity ZP i do jiných oblastí – což je věc, kterou mu fůra lidí v posledních letech neustále radila. „Jde o pozemky v Indianapolis. Mám informace, že v jedné části města jsou k dispozici kontaminované industriální pozemky, které by se daly využít pro stavbu. Potřebujeme ihned nějaké chemiky a musíme zjistit, jestli by se tam dalo stavět. A to hned.“

Evon si nebyla vůbec jistá, že Hal narazil na takovou zlatou žílu. Ze zkušenosti věděla, že se honí za různými iluzemi a přeludy.

„A odkud to máte?“ zeptala se. Ptala se samozřejmě na informaci, kterou ji právě sdělil.

Hal ztišil hlas, jeho rty se skoro nehýbaly.

„Tim sledoval Dykstru a ostatní zaměstnance YourHouse. Včera to zjistil.“

„Panebože, Hale.“ ZP si občas najímala Tima Brodieho, postaršího policistu, který kdysi pracoval na oddělení vražd. Firma s ním už po několik desítek let uzavírala každý rok smlouvu a Tim pro Hala dělal něco jako soukromého detektiva. Evon ale jeho služby nikdy nevyužila a zdálo se jí, že prostředky investované do těchhle lidí jsou naprosto zbytečně vyhozené peníze. Zastávala dokonce názor, že se jedná o velmi problematickou aktivitu, která může firmu ještě přivést do maléru. To, že Hal špehoval svoje konkurenty, považovala za jednu z jeho typických impulzivních a riskantních reakcí na situace, které by se daly řešit úplně jinak.

„Někoho na to sežeňte. Obvolejte naše lidi,“ instruoval Evon. „Ale vraťte se hned zpátky. Možná že vás tady budu ještě potřebovat.“

Když byl její šéf Hal Kronon v práci, působil na ni dojmem, že je neustále nervózní. Hal se ujal vedení firmy před dvaceti lety, když zemřel jeho otec Zeus. Dokázal být panovačný, zuřit, hájil svoje stanovisko. Byl vždycky velmi hlučný a nikdy neustoupil. Ať už měl ale jakoukoli náladu, neustále od svých podřízených vyžadoval okamžitou pozitivní reakci na všechno, co říká a dělá. Pro Evon bylo velkou záhadou, proč si ho za tři roky u ZP tolik oblíbila. Prvním důvodem byla určitě štědrost, s jakou finančně motivoval své zaměstnance a o níž se Evon u předchozího zaměstnavatele ani nesnilo. Hlavně ale měla Hala ráda proto, že působil neustále dojmem ubohého chlapečka, který potřebuje naléhavě pomoc a který je pak ochoten se za ni velmi velkoryse odměnit. Hal byl tím typem muže, který neustále vyžaduje, aby v jeho okolí bylo přítomno větší množství žen, které se o něj budou starat. Tato potřeba byla zřejmě palčivá zvlášť po smrti jeho matky Hermiony. Teď tu byla Halova žena Mina, legrační a panovačná žena se stejným sklonem k tloustnutí jako Hal, a stařičká teta Teri, sestra jeho otce, která už každého trochu děsila. Evon v práci zaujímala privilegované postavení Halovy blízké důvěrnice, neustále mu přikyvovala a snažila se ho ochránit před sebou samotným.

Když vyšla ven do haly, zavolala viceprezidenta, který měl na starost oblast Ohio Valley, a řekla mu, ať se sebere, jede do Indianapolis a najde někoho, kdo dokáže určit míru znečištění pozemků. Když se vrátila zpět do jednací místnosti, Halův právník Mel Tooley jí oznámil, že jednání bylo odročeno, protože Cassův právník se nedostavil. Její šéf si odskočil na chodbu, aby si vyřídil několik telefonátů. Mel zatím seděl v jedné ze tří řad židlí pro diváky a kutil cosi ve svém mobilním telefonu. Evon znala Mela už jako agentka FBI. Byl to muž, který neměl příliš dobrou pověst, protože dělal obhájce různým kriminálním živlům a byl velmi prohnaný a úskočný. Evon u něj díky Halovi objevila i lepší charakterové vlastnosti, ale stále k němu přistupovala s jistou nedůvěrou. Vypadal vždycky trochu směšně, hlavně proto, že nosil příliš těsné obleky a podivnou střapatou paruku, která mohla frčet tak ještě v dobách, kdy zpíval Tom Jones, ale později už ne. Tenhle zvláštní, nepřehledný svinčík zakroucených kadeří mu zakrýval celou hlavu a zdálo se, že kdyby spadl na zem, dala by se s tímhle předmětem na způsob mopu docela dobře vytírat podlaha.

Požádala Mela, aby jí trochu přiblížil, co se tady dnes odpoledne má vlastně dít. Mel obrátil oči v sloup.

„To je prostě typický Hal,“ řekl. Vysvětlil jí, že rodina oběti má ze zákona právo zúčastnit se před propuštěním vraha příslušného řízení. Není tu žádný pádný důvod držet ho i nadále za mřížemi. Ačkoli se snažili jeho propuštění zabránit, s ohledem na zkrácení pětadvacetiletého trestu o pouhých šest měsíců je jediným použitelným důvodem, jak ho udržet pod zámkem, závažný disciplinární přestupek. Gianis je ale vzorový trestanec.

„Tady, podívej,“ řekl Mel. „Tohle je jeho spis. Můžeš se mrknout, jestli jsme na něco nezapomněli.“ Mel podal Evon tlusté desky a vyšel z místnosti, aby si také zatelefonoval, zatímco Evon začala složku studovat. Nejzajímavějším aspektem rozsudku nad Cassem byl výkon trestu v zařízení se sníženou ostrahou, což je u vrahů velmi neobvyklý postup. Evon napadlo, že obhájce musel o tomto bodu asi velmi tvrdě vyjednávat. Výsledkem bylo umístění odsouzeného v nápravném zařízení v Hillcrestu, což je necelých pětasedmdesát mil od Tri-Cities. Tady strávil víc než dvě desetiletí svého života a dokonce odmítl přeložení do novějších káznic, kde by mohl mít svoji vlastní celu. V příslušném formuláři uvedl, že mu Hillcrest navzdory špatnému stavu budov věznice vyhovuje víc, protože mu umožňuje častější návštěvy rodiny, především svého bratra, který za ním jezdí skoro každou neděli. Tooley vyštrachal každý kousek papíru a každý dokument, aby zjistil vše, co by v Hillcrestu na Casse mohli mít, počínaje první fotografií a otisky prstů, které byly pořízeny v roce 1983, když do věznice nastoupil, a konče posledními reporty o jeho stavu, které vyhotovil jeho právní zástupce. Její celkový dojem z objemné složky dokumentů potvrzoval Melovo předchozí vyjádření. Odsouzenému se podařila velmi neobvyklá věc, neboť byl populární jak u vedení věznice, tak mezi dozorci i mezi vězni samotnými, pro které pořádal každý den přednášky o základech práva a možnostech vzdělávacího systému. Nedávno také dokončil dálkové studium a získal vysokoškolské vzdělání. V prostředí, kde jsou na denním pořádku nejrůznější disciplinární přestupky – pěstní souboje o to, na jaký kanál se budou vězni dívat, výroba alkoholu ze shnilého ovoce z popelnic, příbuzenstvem propašované jointy – byly Cassovy záznamy skoro bez poskvrnky a obsahovaly jenom pár „poznámek“ a záznamů o nezávažných přestupcích, jako je čtení po večerce a podobně.

U dveří bylo najednou nezvykle rušno. Na chodbě se objevil Paul Gianis. Vypadal stejně dobře jako v televizi. Vstoupil do zasedací místnosti následován dvěma mladými podřízenými, černoškou a bělochem. Evon odhadovala, že to jsou členové jeho volebního týmu. Navzdory své slibné politické kariéře se Paul ujal role jednoho z právních zástupců svého bratra. Sundal si svůj šedý vlněný plášť, položil ho přes kovovou židli a na kovový skládací stůl určený pro zástupce vězně hlučně odhodil aktovku.

Před nějakými patnácti lety se Evon s Paulem Gianisem často setkávala a mohla dokonce říct, že se s ním tehdy velmi dobře znala. Dnes jí ale bylo jasné, že se na ni nemusí vůbec pamatovat. Tehdy sem byla převelena v rámci operace Project Petros, tajné akce FBI, jejímž cílem bylo vyšetření korupce soudců vyšetřujících případy osobnostní újmy. Paul byl tenkrát jedním z hrstky místních právníků, kteří měli sílu vzdorovat vydírání ze strany jednoho zkorumpovaného soudce, a později projevil ještě větší statečnost a souhlasil, když ho Evon požádala, aby svědčil před soudem. Následná adorace Paula v místním tisku urychlila jeho politickou kariéru a měla značný podíl na jeho zvolení do státního senátu. Teď kandidoval na starostu a předvolební průzkumy naznačovaly, že má před svými rivaly značný náskok, a to právě díky publicitě v tisku a velkorysé podpoře advokátní komory a dalších institucí.

Když se Paul konečně podíval směrem k ní zvláštním, duchem nepřítomným pohledem, kývla na něj. Zdálo se, že ji nejprve ani nezaregistroval, pak se k ní ale otočil znovu a rozzářil se.

„Můj bože, to je Evon.“ Přešel okamžitě celou místnost, podal jí ruku a začali se bavit. Chrastil v kapse klíči a drobnými a přitom jí odpovídal na různé dotazy týkající se jeho rodiny. Paulova žena, Sofie Michalisová, získala věhlas v oboru rekonstrukční chirurgie, a objevila se několikrát v hlavních zprávách jako vedoucí několika týmů lékařů, kteří se v Iráku starali o oběti nášlapných min. Vyprávěl jí také o jejich dvou synech, kteří studují na Easton College.

„A co ty?“ zajímal se o Evon Paul. „Slyšel jsem, že pracuješ pro Hala. Jak se snášíte?“ Evon se pousmála. Paul je o Halově pověstné výbušnosti evidentně informován.

„Ale docela to jde. Dělat volební kampaň je asi větší dřina.“

„To jo,“ odpověděl. „My se známe s Halem už od dětství.“

Evon zbystří. Tohle ale vůbec nevěděla.

„Naše rodiny se vždycky hodně přátelily,“ pokračoval Paul a hrál si přitom s prsty. „Jeho tetička Teri byla nejlepší kamarádka mojí matky a její koumbara, hlavní družička, když se naši brali. V naší církvi to znamená, že je pak kmotrou prvního dítěte, což byla naše sestra, říká se tomu nouna. V řecké rodině je to vždycky důležitá osoba. Teri u nás byla na každé větší rodinné oslavě, byla u nás vždycky na Vánoce, na Velikonoce, slavila s námi všechny svátky a Hal byl její oblíbenec, takže ho brala vždycky s sebou. Prostě Moje tlustá řecká rodina.“ Zasmál se svému chabému pokusu o vtip. „Nakonec se naši otcové do krve pohádali o pronájem otcova obchodu, předtím jsme ale měli skvělé vztahy. Hal mně a Cassovi dělal dokonce chůvu, protože byl starší.“ Na jeho tváři se objevil týž široký, podmanivý úsměv jako před chvílí. Působil najednou dojmem otevřeného člověka, který na chvíli odložil svou masku. „Musím ale podotknout, že teď mě Hal nemůže ani cítit.“

I kdyby se Hal dokázal oprostit od vraždy své sestry – což určitě nebylo jednoduché – nenáviděl všechny liberální politiky. Evon věděla, že tihle lidé podle něj chtějí platit neschopné vládě za nekvalitní služby a musí kvůli tomu zvyšovat daně, hlavně daně z nemovitostí, což snižuje zaměstnanost, vyhání z města podnikatele, a co je vůbec nejhorší – obchodníky, kteří si ve třech největších nákupních centrech distriktu Kindle County, vlastněných firmou ZP, pronajímají obchody. Evon s jeho názory v podstatě souhlasila. Skoro celý život volila republikány, až do roku 2004, kdy měla náhle pocit, že jsou pro ni nepřijatelní, protože se pro ně homosexuální sňatky staly leprou, kterou je potřeba vymýtit.

„Jak pokračuje kampaň?“ zeptala se ho.

„Všichni říkají, že to jde skvěle,“ odpověděl a nabídl jí další ze svých rozpínavých úsměvů. Paul byl pohledný, vitální muž, vysoký přes 180 cm, s hřívou černých lesklých havraních vlasů, místy prošedivělých. Na jeho dlouhém obličeji se začínaly projevovat známky stárnutí, které působí dobře jenom u mužů, protože díky nim vypadají moudřejší a vznešenější, což jsou vlastnosti, které je předurčují k tomu, aby získali i moc. U žen je to jen příznak stáří. „Budeš mě volit?“

I když byla ta otázka míněna v žertu, Evon by zřejmě po pravdě řekla, že ano. Jejich rozhovor byl ale přerušen příchodem Cassova hlavního právního zástupce Sandyho Sterna, který ho dle materiálů v Cassově spisu zastupoval už při procesu, při němž byl odsouzen. Zavalitý a olysalý Stern s tajemně elegantními pohyby byl živoucím důkazem toho, že je výhodou vypadat jako muž ve středním věku, ačkoli jste o něco mladší. Za těch patnáct let, které uplynuly od chvíle, kdy během jednoho procesu souvisejícího s operací Project Petros poprvé podrobil Evon křížovému výslechu, se skoro nezměnil. Stern se pozdravil s Paulem a také si lehce potřásl rukou s Evon, která si ale nebyla jistá, že si na ni pamatuje.

Poté co se ze zadní místnosti vynořila vyhublá úřednice a oznámila, že členové komise jsou připraveni, vyšla Evon na chodbu a zavolala Tooleyho a Hala. Přesně ve chvíli, kdy se vrátili do zasedací místnosti, přivedl zástupce šerifa z dalších postranních dveří také Casse Gianise. Pohyboval se cupitavým, neohrabaným krokem, protože měl na nohou okovy a na rukou pouta, připevněné kovovým řetězem k opasku, který těsně obepínal jeho modrou vězeňskou kombinézu.

Paul nejprve požádal zástupce šerifa o svolení a teprve pak svého bratra objal.

Ačkoli bylo na první pohled naprosto zřejmé, že jsou bratři Gianisovi jednovaječná dvojčata, Evon, která je sledovala ze strany, zřetelně viděla, že se – podobně jako v případě jejích kamarádek, sester Sherellových – nejedná o přesnou kopii. Cass byl o něco vyšší a statnější. Nejzřetelnějším rozdílem byl ale Paulův mírně deformovaný nos, který si před mnoha lety zlomil. Pojila se s tím humorná historka, kterou Paul nikdy neopomněl dát k dobru. Když se v roce 1983 během líbánek snažil svoji manželku Sofii zasvětit do tenisu, Sofie ho omylem udeřila tenisovou raketou. Když se pak vrátili domů, jeho otci stačil letmý pohled na jeho zabandážovaný nos, aby celý incident komentoval slovy: „Říkal jsem ti přece, že ženám nesmíš nikdy odporovat.“

Paulovi zůstal na hřbetě nosu nafialovělý hrbolek, který vypadal trochu jako kloub prstu. Oba bratři měli brýle. Cass jednoduché plastové standardní vězeňské brýle, Paul designové, s černými hranatými obroučkami. Paul se podle všeho snažil právě pomocí brýlí onen výčnělek maskovat, což podle Evon ovšem odlišnost tváří obou bratrů ještě podtrhovalo. Podobnost obou dvojčat byla jinak zcela ohromující. Jedinou zbývající odlišností byla pak už jen pěšinka, kterou si Cass rozděloval husté, poněkud přerostlé černé vlasy – privilegium věznice se sníženou ostrahou. Cass měl pěšinku na levé straně hlavy, zatímco Paul se česal opačně.

Ze zadní místnosti do zasedacího sálu vstoupilo pět členů komise. Čtyři muži a jedna žena, zastupující různé rasy, vypadali, jako kdyby vypadli z billboardu Organizace spojených národů. Evon nikoho z nich neznala. Nepochybovala ale o tom, že to budou přátelé guvernéra. Je také pravděpodobné, že budou všichni republikáni, což by trochu nahrávalo Halovi, který se četnými sponzorskými dary zasloužil o rozkvět buňky této strany v Kindle County.

Předseda komise, zaražený chlapík s útrpným výrazem jménem Perfectus Elder, zahájil diskusi a prezentoval jednotlivé případy, ale reakce členů se omezovaly pouze na apaticky povrchní komentáře zástupce generálního prokurátora, hubeného muže jménem Logan, s nímž se Hal a Tooley bavili, když Evon vešla do zasedací místnosti. Právě v té chvíli se otevřely dveře na chodbu, nejprve jedno a potom i druhé křídlo, a do zasedací místnosti vjelo kolečkové křeslo, na němž seděla stará žena tlačená mladou filipínskou ošetřovatelkou. Žena ze sebe vyrážela jakési mumlavé zvuky vyjadřující pravděpodobně nesouhlas. Ošetřovatelka se jí jala klidným hlasem napomínat, jako kdyby mluvila k malému dítěti. Zpřeházený účes staré dámy tvořily rozcuchané, velmi řídké šedivé vlasy připomínající chmýří klejichy, byla ale velmi pěkně oblečená a navzdory věku a nemoci působila dojmem odhodlání dosáhnout blíže neurčeného cíle. Paul se k ní obrátil, přestal na okamžik věnovat pozornost bratrovi a šel jí vstříc, aby se s ní pozdravil. Padla mu kolem krku tak zoufale, že Evon v této osobě okamžitě identifikovala jejich matku.

„Typický nátlak na porotu,“ zabručel ihned Hal, a to dostatečně nahlas, takže jeho poznámku všichni kolem slyšeli. Tooley ho pod stolem chytil za ruku a stiskl ji. Evon byla natolik zkušená, aby sdílela Halovo podezření, že to je snaha o ovlivnění komise. Protřelý Stern a Paul, zkušený soudní advokát, který vydělal ohromné peníze na celonárodních procesech proti tabákovým firmám, využili matku dvojčat jako předmět doličný, s jehož pomocí chtěli dokázat, že co se týče Cassova propuštění, není dobré ztrácet čas. Paul mezitím opět požádal zástupce šerifa o svolení, aby mohl matku obejmout také Cass. Tento úkon odstartoval celý příval citoslovcí a nářků, který ihned zaplnil celou zasedací místnost. Evon si uvědomila, že to může být pěkná řádka let, co ta stará paní viděla své syny pohromadě. Předseda komise Elder se tvářil otráveně, ale nakonec přešel ke kauze, která přítomné zajímala nejvíc.

„Případ číslo 54669, Cassian Gianis, námitka Herakles Kronon.“ Elder při čtení skoro zkomolil Halovo jméno, a to nejen křestní, s jehož výslovností měla většina lidí problémy, ale i jeho příjmení, které vyslovil, jako kdyby byl Hal nějaký Ir, který se jmenuje Cronin.

Mel na jedné straně a Stern s Paulem na druhé straně se vystřídali u pultu, aby pro potřeby úředního záznamu udali svá jména. Celé jednání se nahrávalo na magnetofon, který na konci stolu obsluhovala hubená sekretářka. Skupinu přítomných doplnilo ještě několik novinářů, kteří se posadili do první řady židlí vedle Evon a dvou členů Paulova týmu, kteří přišli s ním. Proslulost Paula Gianise pak přilákala ještě několik dalších zvědavců, kteří nakonec zaplnili i zbývající místa ve druhé a třetí řadě.

„Datum propuštění pana Gianise bylo stanoveno na třináctý leden,“ vyhlásil Elder. „Pan Kronon proti tomu vznesl námitku. Pane Tooley, můžete nám shrnout vaše argumenty, proč bychom měli toto datum přehodnotit?“

„Můj klient by chtěl vystoupit před komisí,“ řekl Mel a uvolnil Halovi místo. Tooley působil dojmem krotitele, který provádí drezúru splašeného koně a dává přitom pozor, aby ho nepocákal blátem. V tu chvíli byli všichni lidé v místnosti – kromě Hala – přesvědčeni o nevyhnutelnosti volebního vítězství Paula Gianise.

Hal se neohrabaně postavil a nevypadal zrovna reprezentativně. Pro Evon ale nebyl jeho neupravený zevnějšek žádným velkým překvapením. Když přišel z chodby, zapomněl si zapnout knoflíček u krku a kravata mu visela nakřivo. Když mluvil, evidentně nevěděl, co má dělat s rukama. Nakonec se opřel o řečnický pult. Evon věděla, že tělesná schránka jejího šéfa není moc přitažlivá. Měl velké povislé břicho, zvláštní ještěrčí obličej s vypoulenýma očima, výrazné čelisti, tlusté brýle s kostěnými obroučkami a plochý nos. Jeho vlasový porost se omezoval na několik sporadických zbytků připravených každou chvíli k odletu.

Nejprve vyjádřil díky členům komise, aby se vzápětí pohroužil do nestrukturované samomluvy o Ditině smrti. Ačkoli se Hal snažil během projevu potlačovat divoké emoce, které v něm smrt jeho sestry vyvolávala, neustále se nekontrolovaně rojily v jeho hlavě. Hal měl v kanceláři na zdi malý oltářík s Ditinou fotografií, křížkem a dalšími relikviemi včetně fotografie Dity jako pracovnice ženské organizace Kappa Kappa Gamma. Energická dívka s temnou pletí, velkýma očima a poťouchlým úsměvem od ucha k uchu.

Na Halových tvářích se sice už po několika úvodních minutách vášnivého vyznání objevily slzy, jeho výpověď byla ale značně nepřesvědčivá. Vyjádřil jedinou hlavní myšlenku. Protože stále cítí bolest ze ztráty své milované sestry, bylo by nesprávné, aby byl Cass Gianis propuštěn na svobodu.

Během Halovy řeči se z prostoru vyhrazeného pro diváky čas od času ozývalo potrhlé mumlání matky na kolečkovém křesle. Její ošetřovatelka se ji přitom snažila neustále uklidňovat a napomínala ji. Paul i Cass, sedící u druhého stolu, zachovávali v reakci na jeho slova kamennou tvář.

Když Hal konečně skončil a posadil se na židli, povstal advokát Stern. První věc, které věnoval pozornost, byl knoflíček u saka, který si zapnul. Jeho akcent stále nezapřel, že je původem z Argentiny.

„Na světě neexistuje člověk, který by oné nešťastné události, k níž došlo v noci před pětadvaceti lety, litoval víc, než jí lituje Cass, jeho matka a jeho bratr, který tu teď sedí vedle něj. Všichni si hluboce přejí, aby se nic takového nikdy nestalo. Pro jejich rodinu byla tato událost pramenem nesmírného utrpení a zároveň si uvědomují, že jejich utrpení je jen zlomkem utrpení, které zažívala rodina Krononových. Cass za to ale zaplatil cenu, kterou mu vyměřil zákon, a když byl nad ním vynesen rozsudek, byl tehdy jednomyslně přijat celou rodinou oběti. Záznamy ve spise…“

Hal se neudržel, stal a zakřičel: „Otec s matkou ho možná přijali, ale já jsem ho nikdy nepřijal…“

Předseda Elder zareagoval na jeho výlev ještě útrpnějším výrazem, rozhlédl se po stole ve snaze najít kladívko, a protože žádné nenašel, uhodil pouze dlaní do desky skládacího stolu, zatímco Tooley se pokusil stáhnout Hala zpátky na židli. Mezi posluchači to zašumělo. Pokud Hal doufal, že získá během zasedání na svoji stranu veřejné mínění, pak se mu to nepodařilo. Teď se právě dokonale znemožnil.

Elder kývl na Sterna, který si vzal ještě na chvíli slovo. Když skončil, Elder pokynul hlavou kolegům po své pravici i levici. Byla to zcela neobvyklá situace. Nikdo z komise nebyl zvyklý na to, že na jednání přišla nějaká významnější osoba. Výjimkou byl občas nějaký žalobce, který usiloval o znovuzvolení a dostavil se na jednání, aby si vylepšil image bojem proti propuštění nějakého notoricky známého recidivisty. To už tu celkem nikoho nepřekvapilo. Přítomnost dvou cizinců, vlivných mužů, jako je Paul a Hal, byla ale velmi nezvyklým fenoménem a všichni členové komise z toho byli mírně nervózní a jejich nervozitu umocňovala i přítomnost novinářů. Bylo jasné, že Elder to chce mít už co nejdřív za sebou.

„Datum propuštění zůstává v platnosti,“ oznámil nakonec verdikt. Komise se následně zvedla ze židlí a zmizela ve dveřích zadní místnosti tak rychle jako voda ve výlevce.

Evon sledovala, jak Paul Gianis objímá svého bratra. Zástupce šerifa uchopil Casse za rukáv jeho modrého vězeňského mundúru, ale dovolil mu, aby krátce objal matku, a teprve pak ho vedl za ruku ven. Paula obklopili novináři.

Stern si potřásl rukou s Tooleym a jako první opustil místnost. Skleslá skupinka, kterou tvořil Hal, Evon a Mel, ho následovala.

„Byla to ztráta času,“ poznamenal na chodbě Hal. O sekundu později se otevřelo druhé křídlo dveří konferenční místnosti a objevila se ošetřovatelka, která zápasila s kolečkovým křeslem, aby dostala paní Gianisovou přes práh. Hal, který byl svým způsobem gentleman, přispěchal ihned na pomoc. Když se vozíček ocitl na chodbě, Hal podal další důkaz nevyzpytatelnosti své povahy a před starou dámou poklekl na kolena a začal se před ní rozplývat, jako kdyby právě nevykreslil před světem obrázek jejího syna jako Satanova sémě.

„Teto Lidie,“ oslovil ji a položil jí ruku na předloktí. Její snědá kůže byla plná stařeckých skvrn, které zářily bílou barvou jako staré spáleniny. Evon si vzpomněla na kůži své matky, když umírala. Vypadala, že je tenká jako papír a že by ji člověk mohl prstem protrhnout, kdyby se jí neopatrně dotknul. „Teto Lidie. To jsem já Hal Kronon. Zeus a Hermiona jsou moji rodiče. Rád vás zase vidím.“ Usmál se na ni, ale nezdálo se, že by ho žena poznávala. Její stařecké oči byly vlhké a bezřasé. Aby jí Hal pomohl, začal mluvit řecky. Jediné slovo, kterému Evon rozuměla, bylo Halovo jméno, které znovu zopakoval. Paní Gianisová konečně zareagovala.

„Herakles!“ vykřikla stará dáma. Pokývala několikrát hlavou. „Herakles,“ opakovala několikrát jeho jméno a pak ho s podivuhodnou jemností pohladila po tváři. Dveře se opět otevřely a objevil se Paul následovaný trojicí novinářů a dvěma mladými členy volebního štábu. To už Hal zase stál vedle kolečkového křesla Paulovy matky, měl v očích zase slzy a otíral si tvář špinavým látkovým kapesníkem. Paul během sekundy zaznamenal to, co viděl a obrátil se na svoji asistentku.

„Neldo, pomozte prosím matce nahoru. Ošetřovatelky už na ni čekají.“ I poté, co ošetřovatelka tlačila vozík s paní Gianisovou k výtahu, opakovala stará žena stále jméno „Herakles.“ Paul se obrátil k Halovi s nechápavým výrazem, něco mezi hořkostí a překvapením.

„Nedělej na mě zlé oči, Paule,“ reagoval Hal. „Tvoje matka se ke mně chovala vždycky pěkně. Ona nikoho nezabila. Což se o tobě říct nedá.“

V reakci na tuto poznámku otevřel Paul ústa a udělal krok zpátky.

„Panebože, Hale.“

„Nechoď na mě s pánembohem. Dostal ses z toho, ale já vím, žes měl prsty v Ditině vraždě. Vždycky jsem to věděl.“

Všichni tři novináři si horečně zapisovali do svých kroužkových bloků. Paul svraštil obočí a jeho oči se zúžily. Byl zvyklý na to, že patří mezi lidi s ostře sledovanou pověstí, a byl pevně rozhodnutý neztratit ani jediný bod, co se týče dokonalé image úspěšného politika. Nenechá se vyprovokovat. Chvíli ještě Hala sledoval upřeným pohledem a pak promluvil.

„Hale, to co říkáš, je naprostý nesmysl. Jsi naštvaný.“ Pokynul na dva mladé asistenty, oblékl si kabát a v jejich doprovodu se vydal chodbou k výtahu.

Hal byl hned v obležení novinářů. Maria Sonreirová z televizní stanice Channel 4, žena s výrazným make-upem, který vypadá dobře jenom na kameře, se Hala několikrát zeptala: „Můžete přesně popsat, jakou roli sehrál senátor Gianis ve vraždě vaší sestry?“

Tooley, který stejně jako Evon sledoval nevěřícně celou scénu, nakonec zasáhl, chytil Hala za rameno a táhl ho pryč.

„V téhle chvíli k tomu nemáme co říct,“ komentoval situaci Mel. „Naše další prohlášení očekávejte zítra.“

Než došli k výtahu, Evon zavolala řidiči, aby předjel s Halovým autem, a když vyjeli nahoru, limuzína značky Bentley, jejíž kožené polstrování karamelové barvy v ní vždycky vzbuzovalo dojem, že sedí v kazetě na šperky, už na ně čekala na chodníku před budovou. Řidič Delman jim otevíral dveře a roztomile se přitom usmíval, protože mu dopravní policista ve výstražné vestě dával zdálky znamení, že by měl odjet.

Hal Evon pokynul, aby nastoupila. Delman hodí Hala do kanceláře a pak odveze Evon zpátky, protože tu má auto.

„Hale, co to má ksakru znamenat?“ dožadoval se Tooley vysvětlení, když konečně vyjeli. Mel znal Hala už od dětství. Jedním z mýtů, které o sobě Hal všude rozhlašoval, bylo, že je „městský kluk“, kterého vychovávali v bungalovu v Kewahnee, a ne na venkovském sídle v Greenwood County, kam se s otcem přestěhovali, teprve když chodil do osmé třídy základní školy. Neměl tohle zbohatlické místo v lásce a k srdci mu nepřirostli ani spolužáci ze střední školy a z univerzity, kteří pocházeli většinou právě z místních bohatých rodin. Jeho kamarádi byli spíš kluci, které znal ze základní školy, a Mel byl jedním z nich. Hal ale vlastně žádné velké kamarádství nikdy nezažil a Mel byl jenom další z kluků, kteří se ho spíš stranili. Dnes se ale Tooley projevoval poněkud úlisně. Svému šéfovi říkal všechno napřímo, protože věděl, že to v určité náladě toleruje.

„Uvědomuješ si, že to bude zítra ve všech novinách?“

„Je mi to naprosto jasné.“ Lidé kolem Hala museli být vždycky připraveni na to, že navzdory emočním bouřím, které zmítaly jeho nitrem, dokáže jednat i velmi vypočítavě.

„Myslíš, že by ses teď nechal přesvědčit o tom, že dnes odpoledne vydáme oficiální prohlášení, v němž odvoláš všechno, co jsi těm novinářům řekl? Pokud to uvedeme včas na pravou míru, snížíme tím riziko, že nás bude Paul žalovat za urážku na cti.“

„Za urážku na cti?“

„Hale, on kandiduje na starostu. Ty jsi ho nazval vrahem. Může tě žalovat pro pomluvu, nactiutrhání. Myslíš, že ti to bude tolerovat?“

Hal seděl na zadním sedadle limuzíny, narvaný stále v těsném kabátě, s rukama zkříženýma na prsou. Vypadal jako pelichající pták.

„Já nebudu nic odvolávat.“ Evon si pomyslela, že milionáři mají zvláštní manýry a že se ještě má co učit. Hal jí někdy připadal jako dítě. „Tak ať si mě žaluje. Copak nemůžu říct svůj názor na člověka, který kandiduje na starostu?“

„Ať už se jedná o veřejného činitele nebo ne, zákon říká, že vůči němu nemůžeš ve zlém úmyslu vznést obvinění, které nese znaky zřejmého opominutí pravdy.“

„Ale to je pravda. Dobře si to zapamatuj! Ta dvojčata dělala vždycky všechno společně. Byli pořád spolu. Znám je už od jejich dětství. Je naprosto vyloučené, že by jeden udělal něco bez toho druhého.“

Tooley zavrtěl hlavou.

„Hale, člověče, já sleduju ten případ už dvacet let. A nenašel jsem jediné slovo, jediný důkaz, který by prokazoval Paulovu spoluúčast. Je absurdní, kolik jsi měl času na to, abys vznesl obvinění. A po pětadvaceti letech nesměle zvedneš ručičku a obviníš Paula ze zločinu, který spáchal jeho bratr…, možná budoucího starostu. A přitom jsi nejvýznamnější sponzor jeho protikandidáta?“

Hal se zatvářil kysele a musel připustit, že Mel má pravdu. Jeho oči za tlustými skly brýlí vypadaly jako očička myši, která se dostala do kouta.

„Seru na něj.“

Evon se zatím nezorientovala v nepřehledné síti rodinných vztahů a křivd, které tu byly ve hře. Alespoň některé aspekty Halovy ukřivděnosti ale dokázala pochopit. Ditina vražda ukončila slibnou politickou kariéru jeho otce. Zeus hned několik dní po Ditině smrti vzdal svoji guvernérskou kampaň a stáhl se z veřejného života. A teď se na tento pomyslný Olymp škrábal Paul, protože bylo nasnadě, že po získání postu starosty je ke guvernérovi jen krůček.

„Vždycky mi bylo jasné, že měl v té vraždě prsty,“ pokračoval Hal. „Ale naši rodiče o tom nechtěli ani slyšet. Ani otec, ani matka se o tom nechtěli vůbec bavit. Otec vždycky říkal: ‚Pro Gianisovy je to stejná tragédie jako pro nás.‘ Když otec umřel, matka se o tom stále nechtěla bavit. Nesnášela, když o tom někdo začala mluvit. Kvůli nim jsem o tom nemluvil. Oni jsou teď mrtví a já prostě říkám svůj názor. Myslím, že rozjedu kampaň v médiích.“ Evon začínalo docházet, že žádná z Halových poznámek, ať už je pronesl v zasedací síni nebo na chodbě, nebyla jen spontánním výlevem pod tlakem nezvládnutých emocí. Bylo pravděpodobné, že tuhle scénu plánoval předem a počítal i s její možnou dohrou.

„Tím spíš tě ale poženou před soud,“ reagoval Tooley. „A jestli chceš vyhrát, kámo, musíš mít nějaké důkazy.“

„Evon je najde.“

„Já?“ neudržela se. Vzápětí si ale uvědomila, že během minulých tří let nedělala nic jiného, než že tahala svého šéfa z různých průšvihů, které si díky svému temperamentu nadrobil.

„Zavolejte Tima,“ sdělil jí.

„Tima?“ nechápala Evon. Hal mluvil o soukromém detektivovi, který mu včera poskytl informace o Corusi Dykstrovi z YourHouse.

„Tim o tom případu ví úplně všechno,“ řekl jí Hal. „Je přesvědčený o tom, že to bylo všechno jinak. Má na Paula fůru materiálu.“

Právě dojeli k budově firmy ZP a Hal, který měl mít za chvíli videokonferenci o akvizici YourHouse, vyskočil z auta a chystal se do své kanceláře ve čtyřicátém patře budovy. Na vteřinu se ale v okénku limuzíny přece jen objevila jeho zavalitá hlava. Podal Evon papírek s číslem.

„Tohle je Timův mobil. Zavolejte mu a sejděte se s ním. Bude už vědět, jak na to.“

Table of Contents

HLAVNÍ POSTAVY

I.

1. PAUL

2. KOMISE PRO PROMINUTÍ TRESTU A PODMÍNEČNÉ PROPUŠTĚNÍ

II.

III.

IV.

V.