Jan Cimický: Ve stínu draka

Vydání první

Copyright © 2016 Jan Cimický

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 1992. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0301-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0303-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Jan Cimický

VE STÍNU DRAKA

Ukázka z elektronické knihy

1

Skupinka zachumlaných pasažérů nastoupila opatrně na palubu. Historická replika někdejších člunů, brázdících Vltavu, je uvítala příjemným teplem, které sálalo ze starých nízkých kamínek.

„Vítám vás na palubě Vodouchu,“ přivítal je muž v námořnickém triku a bílých kalhotách. Byl to kormidelník a průvodce zároveň.

Skupina si postupně posedala kolem oken.

„Nabídněte si občerstvení, připravili jsme pro vás kuřecí řízečky anebo guláš, obloženou mísu a samozřejmě i něco k pití, třeba pivo, červené a bílé víno a také kávu nebo čaj.“

Vypadalo to, že největší zájem bude o něco teplého na zahřátí. Konec března byl totiž chladný a finalisté dvacátého druhého ročníku ankety Zlatý Ámos byli po procházce Starým Městem a po Karlově mostě hodně prokřehlí. Následující den je však čekalo finále, a tak chtěli stihnout co nejvíc zážitků, zkrátka vidět všechno, co jim ředitel ankety a jeho tým připravili. Nebyli zdejší, přijeli do hlavního města ze šesti různých míst z Moravy i z Čech. Nominovali je jejich žáci a studenti, kteří jim fandí nejen pro jejich kantorské znalosti, ale i pro jejich lidské kvality.

„Ještě jednou vás vítám, jmenuji se Bergmann a říkám o sobě, že jsem pražský převozník. Projedeme se asi hodinku na historické replice loďky, která brázdila Vltavu v předminulém století. Přeji vám příjemný zážitek!“

Motor Vodouchu se dal do pohybu a pomalu vyjížděl zpod posledního oblouku Karlova mostu na řeku.

Bylo zataženo a zdálo se, že padá i nepříjemná chladná dešťová tříšť.

„Škoda že nám dneska nesvítí sluníčko, to by tady bylo určitě všechno mnohem veselejší a přívětivější,“ povzdychla si finalistka, profesorka gymnázia z Ostravy, a zahleděla se lítostivě směrem k Hradčanům. I ostatní její kolegové a kolegyně svírali v dlaních pohárky s teplým nápojem a pomalu se rozehřívali.

„Když jste sestupovali po schodech k lodi, míjeli jste ve zdi reliéf hlavy. Všimli jste si jí?“

Dvě hlavy se zvědavě zvedly a přikývly nejistě, jako by čekaly vysvětlení.

„To byl měřič hladiny vody ve středověku,“ vysvětloval ochotně a velice nadšeně převozník Bergmann. „Říkali mu Bradáč. Potopa hrozila, když mu voda dosahovala po bradu…“

Vodouch se obratně vytočil z přístaviště a vyrazil hladce klouzaje po hladině proti proudu směrem ke staroměstskému jezu. Z výšky mostu na ně mávali procházející turisté, pro něž byla romantická loďka plující po hladině vítanou příležitostí, jak se projevit.

„Po levé straně míjíme staré mlýny a lávku se sochou Bedřicha Smetany, proplujeme pod třetím mostním obloukem a vydáme se ke slavným pražským Benátkám, jinak řečeno Čertovce,“ pokračoval ve výkladu kormidelník a ukázal směrem na druhý břeh. „Pro případ, že by zase hrozila povodeň, je nyní Čertovka zabezpečena pevnými vraty, která se v případě hrozící povodně uzavřou, aby nedošlo k velikým škodám jako před několika lety.“

Již se blížili k mostnímu pilíři, kolem kterého se ještě tyčilo kovové lešení, jak postupovala oprava a postupná rekonstrukce kamenných částí.

„Co je to tamhle?“ zeptala se učitelka z Chomutova a krátkozrakýma očima zamžikala skrze skleněné okénko Vodoucha. „Vidíte? Tamhle!“

Těsně nad hladinou se zachytil nějaký pytel o rezavějící trubku, která vyčnívala z vody a opírala se o pilíř. V dorážejícím proudu se pytel roztrhl. Zevnitř nepochybně čouhala lidská ruka!

Všichni se nahrnuli k okénku a kormidelník zastavil. V naprostém tichu se motor přestal otáčet, bylo slyšet jen tlumené pleskání vlnek, jak narážely do houpajícího se předmětu. Finalisté ankety o nejoblíbenějšího učitele se ani nesnažili skrývat zděšení. Nebylo totiž pochyb, že se stali shodou náhod svědky odhalení trestného činu. Vraždy.

Někdo vzal mobilní telefon. Číslo 158 znali všichni, stačilo je vyťukat.

Vyjížďka rázem ztratila původní kouzlo. I když se převozník a průvodce na člunu snažil odehnat tu pochmurnou atmosféru, která se uvnitř Vodouchu rozprostřela, nedařilo se mu to. Jako by se všichni uvnitř nějak stáhli a ponořili do sebe, do svých úvah, neměli chuť něco sníst ani se napít, seděli s hlavami sklopenými, snad přemýšleli, a občas se jen ze slušnosti podívali směrem, kam kormidelník ukázal.

V podstatě pro všechny bylo vysvobození, když opět přistáli na kotvišti lodiček. Ve stejnou chvíli dojel na přístaviště i policejní člun.

„Můžete nám ukázat, kde jste viděli… kde jste našli… no prostě to, co jste viděli!“ snažil se co nejrychleji dovědět něco konkrétního velitel hlídky. Pasažéři na přístavní lávce jen postupně krčili rameny. Poslední vystupoval převozník.

„Omlouvám se, přátelé, držím vám všem palce, ale takhle se nám to pokazilo! Tak snad někdy příště…“ Nastoupil do policejního člunu a finalisté kantorské soutěže pomalu a snad i ztěžka stoupali nahoru ke Staroměstské mostecké věži a kostelu svatého Salvátora. Ani u hlavy Bradáče se nezastavili. Jako by tu nepříjemnost chtěli co nejrychleji ze sebe setřást a mít to za sebou.

Ale nedalo jim to.

Vraceli se zvolna po Karlově mostě až ke třetímu oblouku, kde už stál zvědavý chumel podupávajících turistů. Policejní člun, který lovil cosi na úpatí mostního pilíře, vzbuzoval přirozeně zvědavost.

Začalo hustě pršet a chladný déšť smáčel dláždění středověkého mostu a drobné kapky zhoršily viditelnost. Věžičky chrámu svatého Víta i svatého Mikuláše se začaly ztrácet. Navíc se zvedl chladný vítr a zima byla ještě vlezlejší než předtím.

Policisté vyzvedli nějaký předmět a složili jej do člunu. Představení bylo u konce, diváci se mohli rozejít.

„Co to bylo? Kdo to byl?“ zeptala se nahlas kantorka z Písku, další finalistka ankety. Věděla předem, že na to nemůže dostat uspokojivou odpověď. Kdo ví…

Protivný déšť pronikal až na kůži.

„Bude rozumnější vrátit se do hotelu,“ navrhl někdo ze skupiny a vydal se směrem k zastávce tramvaje. Ostatní ho mlčky následovali.

Ani přirozená zvídavost je nemohla zadržet.

„Třeba to zítra bude v novinách!“

Dole u pilíře se poříční oddíl policie snažil prohledávat okolí. Potápěč, který přijel s nimi, se ponořil do vody, ale byla tak zkalená, že nemohl prohlédnout ani půl metru před sebou. Jen tak rukama hledal a šmátral po okolí pilíře. Bylo jasné, že se budou muset ještě jednou vrátit, až to přirozené podmínky dovolí. Možná nazítří, možná za týden.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se velitel člunu poříčního oddílu muže, který s nimi přijel na místo. Vyzvedli ho na přístavišti a do té chvíle jen pozoroval.

„Až se na ten nález podíváme v klidu…,“ řekl zamyšleně. „Každopádně máme před sebou další brutální vraždu! Jako by se tím někdo bavil!“

Za poslední rok se ve Vltavě našlo již třetí tělo, které vrah doslova rozparceloval, a to barbarským způsobem. Poslední „případ“, který kriminálka vyšetřovala, byla poprava, a když se podařilo najít pachatele, bylo jeho podrobné přiznání dost silné i pro otrlé a zkušené policisty. Sadistický způsob, jak nakládal s lidským tělem, šokoval.

„Myslíte si, pane vrchní rado, že ty předchozí vraždy s tím nějak souvisejí?“

Otázka byla mířena na muže, který je mlčky sledoval. Byl to vrchní kriminální rada Hladík a toho dne měl službu, proto ho z poříčního oddílu ihned přivolali, aby se s nimi vydal na místo nálezu. Věděli, že právě ty první dojmy, přímo v okamžiku nálezu, mohou ukázat nějakou důležitou a skrytou, nenápadnou stopu, která by se třeba náhodou smazala anebo poničila. Nikdo z nich ovšem netušil, že na místo přijede sám šéf kriminálky.

Upřímně řečeno, měli před ním trochu trému.

Když byl jutový pytel skrývající lidské ostatky ve člunu, vyrazili ke břehu, do přístaviště. Tam bylo možné konečně nález poprvé zběžně prohlédnout.

Bylo to torzo muže, samozřejmě že hlava chyběla. Nebyly tu ani dolní končetiny. Tělo leželo ve vodě nejspíš pár měsíců.

Tělo teď leželo na plastové podložce v provizorním prostředí na rozkládacím stole uvnitř člunu a svítil na něj ze dvou stran silný reflektor. V tom prudkém světle vypadalo osekané torzo lidského těla podivně, neskutečně, snad připomínalo spíše antickou sochu, kterou právě vylovili archeologové z Egejského moře.

Hladík se zasmušile díval před sebe a přemýšlel.

Musí přijet soudní lékař a výjezd, všechno je třeba zadokumentovat a tělo převézt na soudní. Samozřejmě, všechno jako obvykle.

A vrchní kriminální rada si uvědomoval, že začíná další kapitola velice nesnadné a mravenčí práce. Nejdřív zjistit, o koho se jedná, kdo je ten mrtvý muž. A pak hledání jeho rodiny, kontaktů, případných svědků a nakonec dlouhé pátrání, a když se podaří, i usvědčení vraha.

Snadné je to, bohužel, jen v detektivních příbězích. Ve skutečnosti je všechno mnohem složitější a náročnější. Možná i proto v poslední době Hladík rád četl současné české detektivky. Připadaly mu jako pohádky pro dospělé a tvrdil, že si u nich nádherně odpočine…

Tady mu však bylo jasné, že tímto okamžikem počínaje, nastává další dlouhý a náročný souboj s vrahem, který má náskok. Uvědomoval si, že to bude nejspíš příběh naplněný trpělivostí a hledáním detailů, jak už mnohokrát zažil. Žádný adrenalin! Jen dennodenní snaha neustále hodnotit fakta a snažit se jít o kousíček dopředu.

„Budou tu za chvíli,“ oznámil kolegům, kteří stáli mlčky vedle něho a čekali na jeho příkazy. „Přijede celá výjezdovka.“

A po nábřeží se už s houkáním a rozsvícenými majáčky hnala k přístavišti dvě policejní auta. Jako by ještě pořád šlo o život.

2

„Zase změna času! Kdyby s tím konečně přestali!“ Kučera byl opravdu rozmrzelý. „Ne že bych to nedokázal přežít, ale celý týden nestojím za nic! Jsem pořád unavený, utahaný na padnutí, chce se mi spát, nemám náladu… Copak to je normální?“

Otázka směřovala nenápadně na doktorku Sulkovou, která byla vystudovaná psycholožka a přesně věděla, kam její kolega míří.

„Podívej, to už se dávno ví! Máš pravdu, je to blbost, anachronismus! Nějaké vysvětlování, že to je důležité pro národní hospodářství, je dávno vyvrácené a překonané. Změna času se děje ze setrvačnosti, protože si na to byrokrati v Bruselu zvykli!“

„A že vy, psychologové, se nevzbouříte! Vždyť je to určitě nezdravé!“

„Nezdravé asi ano, ale nepoškozuje to nevratně organismus,“ usmála se Sulková, „já si taky připadám, jako bych dostala klackem přes hlavu. Za pár dnů si zvykneš. Jako vždycky. Je to skoro stejné, jako když letíš přes víc časových pásem a nějaké časové období vypadne. Tělo se s tím vyrovná. To by nemohli letušky a piloti létat za oceán a noční směny střídat denní. Jenže problém je hlubší. Podívej… ale to je na přednášku…,“ prohlásila doktorka psychologie Jiřina a odmlčela se.

„No jen povídej, doktorko, mě to náhodou zajímá,“ ozval se Petrák, do té chvíle poněkud zamlklý.

„Žijeme tady v mírném pásmu,“ začala Sulková zeširoka, „to znamená, že jsme naprogramovaní mimo jiné na čtyři roční doby. Pozvolné jaro, horké léto, deštivý podzim a konečně na zimu, mráz a sníh. V posledních desetiletích se to všechno pomíchalo, zkrátilo a ztratilo kontury. V neděli je tak léto a v úterý už skoro mrzne, prudký pokles venkovní teploty nebo tlaku způsobuje, že člověk musí v rámci regulace svých funkcí vydat mnohem víc energie, a tak je unavený, má poruchy spánku a všechno, co jsi říkal. Není divu, že méně odolný jedinec má potíže ještě větší, ale každý člověk má nějaké limity, není prostě nikdo, kdo by všechno a napořád zvládal!“

„No dobře, chápu, ale co s tím má společného ten posun času?“

„Stejně jako na vyhraněná roční období je člověk u nás v mírném pásmu závislý na cirkadiánním rytmu, tedy na střídání denní a noční doby, abych byla konkrétnější. Jenže tady je právě problém, který si způsobila civilizace sama,“ pokračovala Jiřina Sulková, aniž by se dala rozhodit Petrákovou netrpělivostí, „historicky se dříve lidé řídili především světlem, dnem a nocí. To znamenalo, že od jara do podzimu byli mnohem akčnější, v létě, když brzy svítalo, chodili třeba ve čtyři ráno na pole, ale na podzim, po půlce října, zvolňovali. Už bylo posekáno, nasušeno, vymláceno… mohli snižovat rytmus, zpomalovat. A oni to tak dělali! I naši předci, dokonce už i Keltové, prostě všichni se chovali rozumně a poslouchali, co jim příroda a tělo říkají. Přes zimu se tolik nenamáhali, zvolnili, neplýtvali energií. Jenže co se děje v současnosti: i v zimě jsou požadavky na činnost a aktivitu stejné jako v době, kdy je tělo řízeno světlem. Vstáváme za tmy, chodíme domů za tmy. A když je mizerná zima jako letos, nenastřádáme si ani dost světla, protože v mozku je taková část, která funguje jako citlivá fotobuňka, a ta se vyčerpá. Takže jsme unavení. A teď si představ, můj milý kolego, že když se konečně tělo přizpůsobí nějakému rytmu – i když je to rytmus, jak vidíš nevyhovující, ale tělo se to naučí zvládat – nastane na zapískání další změna, bez ohledu na tempo člověka a schopnost jeho přizpůsobení! Je to jasné? Děláme prostě všechno, abychom to svému organismu ztížili, a dokonce ti odpovědní úřadové to ani nechtějí registrovat, natož respektovat.“

Sulková skončila a oba její kolegové, Kučera a Petrák, jen povzdychli a pokrčili rameny.

„Když holt chybí zdravý selský rozum…,“ prohlásil Petrák a vstal, aby si přinesl další hrnek s kávou.

V tu chvíli se otevřely dveře a dovnitř nahlédl vrchní policejní rada Hladík.

„Jste tu všichni? Stavte se na chvíli za mnou, uděláme krátkou poradu.“

„Copak se stalo?“ podivil se Petrák, který se čerstvě vrátil z týdenní rekreace v Krkonoších a musel pomalu vklouznout do starých pracovních kolejí.

„Asi nějaký mord, že?“ V Kučerově hlase bylo ovšem trochu ironie.

„To víš, každý nemá to štěstí, aby jezdil po sjezdovce a vytloukal horské boudy!“ přidala se Jiřina, která vždycky využila příležitost, aby se zapojila do každého špičkování, jež se mimoděk nabízelo.

„Já bych vám přál takové pololetky s dvaceti haranty kolem! To není žádný odpočinek! Jo, jarní prázdniny!“ povzdychl Petrák, jako by se chtěl ospravedlnit a snad v nich vyvolat soucit.

V šéfově pracovně je ovšem čekalo překvapení. Sekretářka měla narozeniny a přinesla dort. Najednou ta obvyklá porada dostala jiné parametry. Když má před sebou každý kus ovocného dortíku a hrnek espressa, svět se zdá mnohem příjemnější. I nálada jako by se rázem uvolnila.

„Včera jsem sloužil, jak víte,“ začal Hladík rovnou, „a volali mě k dalšímu nálezu kusu lidského těla.“

„A kde to našli?“

„Zachytilo se to u Karlova mostu, na jednom pilíři. Všimli si toho turisté, kteří po Vltavě jeli kolem na jedné z těch krytých lodiček.“

„Tak z toho asi měli šok, co?“

„Ale ne, snad ani ne. Pokud vím, tak to byli kantoři, co jsou tady v Praze na pár dní,“ vysvětloval vrchní kriminální rada.

„Jasně, kantoři vydrží víc než obyčejný člověk,“ přidala se psycholožka Sulková s jistou dávkou zlomyslnosti.

„Přiznávám se, že já bych tedy učit nemohl,“ konstatoval Petrák, utvrzen zkušeností, kterou za poslední týden udělal, „jednak nemám potřebnou trpělivost, a hlavně bych se dopustil hned několika trestných činů najednou a ochránci dětí by mě odsoudili za týrání!“

Hladík pokrčil rameny a vzdychl.

„Mám pocit, že nás legrace brzy přejde. Musíme se všichni vrhnout na tenhle případ. Dneska o tom bohužel píšou ve všech bulvárních novinách, to znamená ve všech novinách, protože žádné seriózní dávno nevycházejí, a budou toho taky plná televizní zpravodajství, lhostejno na které stanici, a všichni se budou předhánět a ukazovat, jak je policie neschopná! Ostatně každá informace se přece dá překroutit, aby se to líbilo a prodávalo!“

Vypadal poněkud naštvaně.

„Takže to znamená, že všechny informace pro média zase jen přes tiskového mluvčího?“ zeptal se věcně Kučera.

„Přesně tak, znáte novináře! Stačí, aby se člověk v malém detailu odchýlil, a už mají příležitost, jak do všeho šťourat a zveličovat, hledat mezery a z dohadů tvořit svoje teorie!“

„Nebylo by tedy lepší, aby se na celý případ vyhlásilo hned od počátku informační embargo? Třeba by nám to i státní zastupitelství posvětilo?“ navrhl Petrák. Bylo jasné, že i ty nejobyčejnější a jednoduché unikající informace podnítí dohady, tak proč k tomu ještě dodávat vlastní materiál?

Hladík rozložil na stole před sebou několik listů protokolu a sérii fotografií z místa činu a z prvního ohledání.

Byly to dost děsivé obrázky.

„Zvláštní věc! Připadá mi, že v poslední době se oběti vraždy objevují ve vodě častěji než dřív. Statisticky vedlo dřív zahrabání anebo zakopání pod zem,“ usoudil Seidl, který až do té chvíle jen poslouchal.

„Až zjistíme, o koho se jedná, tedy totožnost zavražděného, budeme konečně vědět, jak dál pokračovat, do té doby můžeme jen tápat a pomůže nám snad jen náhoda. Možná se jim na soudní pitvě podaří najít detail, drobnost, jizvu, tetování, pihu, co já vím, od něhož se odpíchneme…“

„Takže prověříme nejdřív registr hledaných osob,“ navrhla iniciativně Sulková, „já si to vezmu na starost. A třeba se i poptám mezi bezdomovci na Wilsoňáku.“

„Dobře. Já zajdu, pokud mi to časově vyjde, na soudní lékařství, abych byl u pitvy,“ řekl Hladík pomalu, „a Petrák, plný síly a příkladně odpočatý, by mohl zatím vytáhnout a srovnat všechny pomníčky, řekněme z posledních tří měsíců, podle dosavadních nálezů, abychom měli všechno pohromadě.“

„Myslíš i neidentifikované kosterní nálezy?“ ujišťoval se major Petrák.

„Ano. Až budeme mít úplně jasno, jak staré je naše torzo, respektive kdy asi došlo k vraždě, můžeme definitivně eliminovat starší nálezy a soustředíme se jen na to, co by mohlo časově odpovídat.“

Petrák si prohlížel fotografie zbytku mrtvého těla.

„Je to ještě dost zachovalé. Nejspíš to bude vražda stará jen několik měsíců, co myslíš?“ Podal fotografii Kučerovi.

„Taky myslím, že se jedná o časový úsek maximálně půlroku. Nejspíš bude vzájemně zapadat termín zmizení konkrétní osoby a v přibližně stejném horizontu pak její brutální vražda. Na soudním to, jak doufám, ještě trochu upřesní…“

Na pitevní protokoly bylo vždycky spolehnutí.

Podle prvních dojmů by se pátrání mohlo omezit na úsek od října do konce března, vlastně celé období pozdního podzimu a zimy.

„Takže musíme hledat obě dolní končetiny, prakticky od kyčelního kloubu až po plosku nohy,“ konstatoval Kučera. „A samozřejmě i hlavu. Pokud vrah uvažoval jako profesionál – a není zatím důvod myslet si, že máme co do činění s amatérem – znamená to, že hlava bude zlikvidovaná mnohem důkladněji a nebude snadné ji najít. Pokud ji vůbec někdy najdeme… Ještě že dneska máme možnost analýzy DNA!“

Zkoumání nukleových kyselin nepochybně posunulo kriminalistiku o velký kus cesty dopředu. Když bude hotový a identifikovaný odebraný vzorek, bude pak snadné s ním srovnat dosud neidentifikovaný nález. Taková mozaika, která se postupně skládá.

Kučera podal fotografie dál. V tu chvíli se ve dveřích objevila sekretářka.

„Volá policejní prezidium…,“ vysvětlovala tlumeným hlasem, aby příliš nerušila poradu. Bylo to však asi důležité. „Mohu to sem přepojit?“

Hladík přikývl, zvedl sluchátko a přepnul na hlasitý poslech.

„Pan vrchní kriminální rada?“ ujišťoval se ženský hlas. „Předám pana policejního prezidenta!“

Hladík se pohodlně opřel. Se současným policejním prezidentem kdysi u policie začínali!

„Jirko,“ ozval se hlas z druhé strany, „půjdu rovnou k věci. Prosím tě, přišla žádost z ministerstva zahraničí, že sem přijede z Číny na návštěvu a na stáž v rámci aktuálně podepsaných dohod nějaký Ding Hajia, je to vyšetřující soudce i kriminalista a chtěl by poznat práci naší policie…“

„A ty ho chceš poslat k nám?“ skočil mu do řeči Hladík. „Ale jak se s ním domluvíme? Copak tady někdo umí čínsky?“

Vypadalo to, jako by se na druhé straně někdo zasmál.

„Počkej, když mě necháš domluvit, dozvíš se, že ten Ding Hajia je doktor práv z Karlovy univerzity, kde před lety promoval, a že tedy mluví velmi obstojně česky! A v současné době pracuje někde v departementu… počkej… někde to tady mám… provincie Če-ťiang… to by mělo být blízko Šanghaje…“

„Aha,“ řekl Hladík nejistě, „tak my se na to připravíme. A kdy přijede?“

Policejní prezident se na okamžik odmlčel.

„To je právě to, proč ti volám… už je na cestě k vám! Ujměte se ho, prosím! Snad vám tím nepřidělám moc práce!“

Hovor skončil a po chvíli ticha, kdy se po sobě všichni přítomní bezradně podívali, se první vzpamatovala psycholožka kapitán Sulková.

„Pokud vím, tak ,dobrý den‘ se čínsky řekne ,nichao‘… nebo tak nějak…“

Kučerovi zasvítily oči.

„Výborně, tak by se ho mohla ujmout naše Jiřina, plynně umí pozdravit, tak si s tím nějak poradí, ne?“

Pochvalné zamručení znamenalo všeobecný souhlas.

A než porada skončila, objevila se ve dveřích služba. Policista v uniformě nahlédl dovnitř.

„Vedu vám návštěvu,“ řekl a otevřel dveře Hladíkovy pracovny dokořán.

Trochu rozpačitě v nich zůstal stát mladý muž, těžko přesněji odhadnutelného věku, protože Číňané vypadají stále velice mladě.

A aniž by se mordparta nějak domlouvala, ozvalo se spontánní: „Nichao!“

Číňan se lehce usmál a udělal krok dopředu.

„Dobry den… já jsem Ding Hajia, ale muzete mi rikat Marek!“ Jeho čeština zněla trochu komicky, ale srozumitelně. Spíš překvapovalo, že promluvil s takovou samozřejmostí, že to i přítomné kriminalisty příjemně překvapilo. Okamžitě všichni vstali, aby se s návštěvou uvítali. Postupně si s Dingem podali ruce a Hladík mu nabídl křeslo.

Čínskou návštěvu ještě nikdy nehostil, a tak nebylo divu, že je na rozpacích.

„Mám mu nabídnout kávu?“ zeptal se kolegů, jako by od nich čekal radu, a ani si neuvědomoval, že Ding Hajia asi česky rozumí.

Kučera i Petrák pokrčili rameny, ale návštěva z daleké Číny ochotně přisvědčila.

„Ano, prosim… turka… jo?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1

2