Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

S. H. Kolee: Láska a lítost

Vydání první

Copyright © 2013 by S. H. Kolee

Published by arrangement with Dystel & Goderich Literary Management,

New York, USA.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 1993. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Of Love & Regret vydaného v roce 2013

Český překlad © 2016 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce © 2016 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0304-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0306-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

S. H. Kolee

LÁSKA A LÍTOST

MADISON & LOGAN 1

Ukázka z elektronické knihy

Postavy a události v knize jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost se skutečnými osobami,

žijícími či zemřelými, je náhodná

a autorkou nezamýšlená.

Kapitola jedna

„Do háje,“ zanadávala jsem a se vzrůstajícím podrážděním zuřivě klikala myší ve snaze vzkřísit trucující obrazovku notebooku. Termín pro odevzdání článku doslova hořel a tohle mi ještě scházelo. I když můj šéf je mimořádně shovívavý, pochybovala jsem, že by výmluvu na starý ničemný laptop považoval za dostatečně pádný důvod pro opožděné dodání pravidelného sloupku.

Poraženecky jsem vzdychla, počítač restartovala a v duchu úpěnlivě doufala, že funkce automatického ukládání skutečně splnila svůj úkol. Během čekání na obnovení operačního systému jsem vstala od stolu a zašla do kuchyně dolít si čerstvou kávu. Přistoupila jsem k oknu a zadívala se na bezútěšnou oblohu, která vrhala na okolí Lincolnova parku popelavé světlo. Vydatně pršelo, což bývá v Chicagu zkraje dubna poměrně běžné. Neznám nic protivnějšího než chladné deštivé dny. Znovu, už nejmíň posté, jsem si připomněla, jaké mám štěstí, že můžu pracovat z domova, a tudíž nemusím řešit tak otravné věci, jakými je dojíždění do zaměstnání nebo nevlídné počasí. Před čtyřmi lety se mi podařilo učiněné terno: sehnala jsem práci v internetovém časopise Zprávy z monitoru, který se zabývá vším možným, od zahraničního zpravodajství po místní neformální soutěže v přípravě chilli con carne. Pohled na podtitulek Madison Baileyová mě nikdy neomrzí a proces zrodu svého týdenního sloupku zbožňuju, ale dnes mi myšlenky neustále odbíhaly jinam. Nedokázala jsem se soustředit a zádrhel s tím zpropadeným předpotopním počítačem tomu nasadil korunu.

Bezmyšlenkovitě jsem sledovala kapky deště pleskající o okno a vtom jsem na ulici zpozorovala jakousi ženu. Přecházela vozovku a přitom si držela nad hlavou kabelku coby žalostnou ochranu před lijákem. Účastně jsem zavrtěla hlavou… a vzápětí zalapala po dechu. Zamžourala jsem, abych si ji mohla lépe prohlédnout. Blonďaté vlasy měla mokré a přilepené na tváře, ale její profil jsem viděla zřetelně. Srdce se mi rozbušilo tak prudce, až naráželo do žeber, mozek se proti náhlému poznání vehementně bouřil a tep nepravidelně kolísal. Když začala otáčet hlavu mým směrem, jako by se zpomalil čas. Sledovala jsem ji se zadrženým dechem, sevřeným žaludkem a směsicí očekávání a hrůzy… dokud jsem nespatřila její obličej. Napětí mě postupně opouštělo a vystřídala ho vlna úlevy a zklamání. Konečně jsem se zhluboka nadechla. Najednou jsem si znovu uvědomovala bubnování deště do okenní tabule a všechno se posunulo do reálného času. Na chvilku jsem zavřela oči, abych se vzpamatovala. Když jsem je otevřela, žena pospíchala po chodníku, a třebaže jsem věděla, že je to úplně cizí člověk, dívala jsem se za ní, dokud mi nezmizela z dohledu.

Ze zamyšlení mě vytrhlo pípnutí oznamující restart počítače. Vrátila jsem se ke stolu a neznámou vyhnala z mysli. S úlevou jsem zjistila, že automatické ukládání mi skutečně zachránilo kůži a že se můžu znovu věnovat svému článku o statistice držení malorážných pistolí a nepříznivé odezvě současných názorů na vlastnictví střelných zbraní. Jameson, totiž můj šéf, je nadmíru objektivní. Zpravidla mi dovolí psát, o čem chci, a ani trochu mu nevadí, že moje příspěvky jsou jednou seriózní a jindy odlehčené. Baví mě obě polohy, protože ani v životě není nic jednobarevné.

O dvě hodiny později, potom co jsem si naposledy přečetla své dílko a elektronickou poštou ho odeslala Jamesonovi, jsem se pohodlně opřela v židli. Bylo pozdní páteční odpoledne a pro mě oficiálně začal víkend. Večer mám něco domluveného se svým přítelem Adamem, ale do té doby zbývalo ještě dobrých pár hodin, které jsem musela něčím vyplnit.

Pustila jsem si televizi, jenže otřepanost denního vysílacího schématu mě brzy znudila. Sáhla jsem pro mobilní telefon a prolistovala e-mailové zprávy, přešla k textovým a rychle vyťukala:

Co děláš? Já se nudím.

Zatímco jsem čekala na odpověď, na půl ucha jsem poslouchala denní diskusní pořad, v němž jakási žena obšírně vykládala o nevěře svého přítele, který očividně zplodil čtyři děti se čtyřmi jinými ženami. Když mi zapípal mobil, popadla jsem ho. Na displeji se objevilo jméno Logana Delaneye a pod ním příchozí text.

Pracuju. A ty bys měla dělat totéž. Pořád potíš ten článek?

Logan byl jedním z mých nejbližších přátel a zcela přirozeně jsme si zvykli informovat jeden druhého o průběhu a událostech dne. V uplynulém týdnu jsem se mu svěřila, že mě postihl spisovatelský blok.

Já: Hotovo a odesláno! Teď lenoším u televize a sleduju lacinou talk show. Závidíš?

Logan: Šíleně. Neumím si představit den bez pravidelné dávky testů DNA a mimin odložených na prahu svých zploditelů. Plánuješ večer něco s Adamem?

Já: Jo. Nesjpíš večeři. A ty a Ella někam jdete?

Logan: Ne. Nechci, aby si myslela bůhví co. Páteční rande si na beton vyloží jako zahájení vážného vztahu.

Já: Jsi vůl. Zítra ti zavolám.

Logan: Užij si to. Doufám, že ti pro jednou Adam dovolí, aby ses u McDonalda přecpala.

Odložila jsem mobil. Nad poslední poznámkou jsem musela protočit panenky, ale neubránila jsem se smíchu. Prázdné tlachání v televizi jsem vnímala na půl ucha a přistihla se, že přemýšlím o Loganově vztahu s Ellou. Ti dva spolu chodí už několik měsíců – ovšem on neoblomně tvrdí, že se vídají jen příležitostně. Naopak Ella je přichystaná považovat ho za regulérního partnera, jakmile to Logan odsouhlasí. Já a Logan jsme se skamarádili už na vysoké škole, ale pak jsme přerušili veškeré styky. Vzájemný kontakt jsme obnovili před třemi lety, kdy se Logan přistěhoval do Chicaga a vyhledal mě. První dva roky jsme byli jen dobří kamarádi, ale v průběhu minulých zhruba jedenácti měsíců se naše přátelství utužilo. Moje nejlepší přítelkyně Emily je vůči našemu přísně platonickému vztahu značně skeptická – jenže mezi mnou a Loganem opravdu nic víc není: jsme jen přátelé.

Nehledě na to, že s Adamem chodím už tři roky. V jednom období jsem měla pocit, že ho miluju, ale uplynulý půlrok jsem o tom začala pochybovat. Poslední dobou si čím dál častěji všímám negativních rysů jeho chování a pokouším se získat určitý odstup. Emily je přesvědčená, že našemu vztahu pomalu odzvonilo, ale mě děsí pomyšlení, že bych měla být zase sama a začínat s někým nanovo. A tak mi nezbývá než doufat, že se Adam umoudří a přestane být tak nesnesitelný.

Jako na povel mi zazvonil telefon a obrazovku iPhonu vyplnil Adamův obličej.

„Ahoj, Adame.“

„Ahoj, kotě. Nenavečeříme se u tebe doma?“

Zamračila jsem se. Moc dobře vím, co to znamená. Chce, abych něco uvařila. Adam mě nikdy nepozval do „lepší“ restaurace, ani mě nezahrnuje drahými dárky, ale poslední měsíce se chová jako regulérní krkoun. Proto ta Loganova poznámka o přejídání u McDonalda. Adam pochází z majetné rodiny a já vím, že ho rodiče podporují, ačkoli to moc nerad přiznává. Ohání se postojem „boj proti establishmentu“, avšak ne v případě, kdy má týden co týden platit za lekci jógy a každý měsíc za nákladnou očistnou kúru ovocnými a zeleninovými šťávami. Na mou duši mi začíná jít na nervy.

„Ani ne,“ odpověděla jsem. „Trčím doma celý den. Chci jít někam mezi lidi a bavit se jako normální člověk.“

Adam procítěně vzdychl. „Tak dobře, ale nebudeme to přehánět. Co kdybychom zašli do Rohu hojnosti?“

Zmíněný podnik je sice veganská restaurace, ale mně to ani trochu nevadí, protože tam vaří nad očekávání dobře. Veganem se stal Adam teprve nedávno, ale já mám silné podezření, že když ho nikdo nevidí, láduje se masem. Přesvědčivým důkazem byl prázdný obal od slaniny, který jsem u něj onehdy objevila v odpadkovém koši. Měla jsem cukání ho usvědčit, ale radši jsem držela jazyk za zuby a přidala to do seznamu věcí, které mě na něm rozčilují. Výčet se rychle rozrůstal.

Nakonec jsme se domluvili, že Adam se pro mě zastaví a do restaurace půjdeme společně. Zadívala jsem se na televizní obrazovku, na ženu, která vřískala na „zbabělce“, co jí podváděl. Díky tomu jsem si už nejmíň po padesáté umínila, že s naším vztahem musím něco provést. Nejjednodušší by bylo ho ukončit – jenže i po třech letech jsem víceméně spokojená a představa, že se v našem soužití začnu vrtat, mě už předem vyčerpávala. Adam mi dělal společnost, kdykoli jsem ji potřebovala, automaticky jsme spolu trávili všechny významnější svátky, a když jsem měla pocit, že potřebuju sex, byl vždycky k dispozici. Vím, že je to truchlivý popis jakéhokoli vztahu, přesto jsem si nebyla jistá, jestli v této životní fázi chci něco víc.

Když Adam zazvonil u dveří, už dávno jsem byla osprchovaná a oblečená. Letmo jsem ho políbila a pozvala dál. Nehledě na jeho méně přitažlivé vlastnosti mi pořád připadá pohledný, v takovém tom hipsterském stylu. Je štíhlý a polodlouhé hnědé vlasy mu neustále padají do věčně zářících hnědých očí. Seznámili jsme se na mejdanu našeho společného známého, a když jsem ho uviděla poprvé, napadlo mě jediné slovo: zapálený. Shodou okolností se taky živí psaním, a i když ustavičně mluví o knize, na níž právě pracuje, z rukopisu jsem nikdy neviděla ani řádku. Prohlašuje, že si nepřeje, aby ji někdo četl dřív, než bude definitivně dokončená.

„Moc ti to sluší,“ řekl a uznale si mě prohlížel.

Rázem jsem si nelichotivé úvahy o jeho maličkosti vyčítala, protože pořád převažuje to, co se mi na něm líbí. Za všech okolností mě pochválí, jak vypadám, ať na sobě mám džínsy a tričko, nebo večerní šaty. V nouzi mu můžu zavolat i ve dvě v noci a on okamžitě přijede, aby mě uklidnil a utěšil. Někdy mi nechává porůznu po bytě lístky, na kterých mi píše, jak moc mu na mně záleží a jak jsem báječná. Zkrátka a dobře ve mně vyvolává pocit zdravého sebevědomí, což každý muž nedovede.

„I tobě to sekne,“ pochválila jsem mu vkusně sladěné světlé džínsy a černou košili. Odvedla jsem ho k pohovce v obývacím pokoji a posadila se vedle něj. Vzal mě kolem ramen a já se k němu přitiskla. „Cos dělal celý den?“

„Napsal jsem pár stránek a potom jsem na chvíli zašel k Samovi.“ Sam je jeden z jeho nejlepších kamarádů. Adam se o něm často zmiňuje, ovšem já se s ním ještě nikdy nesetkala. „A co ty?“

„Konečně jsem dopsala svůj pravidelný článek a doslova za minutu dvanáct ho odeslala Jamesonovi. Trápila jsem se s ním celý týden, a když jsem ho dokončila, neuvěřitelně se mi ulevilo.“

„Vsadím se, že je to bomba,“ poznamenal Adam a sehnul se, aby mě políbil. Zaklonila jsem hlavu, a jakmile se naše rty setkaly, prostoupilo mě známé vzrušení. S prohlubujícím se polibkem se rozplynuly veškeré mé pochybnosti. Tohle bylo příjemné a přesně takové, jaké to má být, a já v duchu přísahala, že se v našem vztahu budu víc snažit. Součástí celého problému je nejspíš fakt, že přemýšlím o rozchodu. Musím začít Adamovi zase věřit a nepřipustit, aby to hezké, co mezi námi je, zkalila jakákoli nejistota.

Chvíli jsme se líbali, ale mě rozptylovalo hladové svírání žaludku, protože jsem obědvala poměrně brzy, kolem jedenácté. S omluvným úsměvem jsem se mu vyprostila z objetí. „Nemůžou ty francouzáky počkat až po večeři?“ zažertovala jsem. „Šilhám hlady.“

„Jak je libo,“ řekl nenuceně, vstal, vzal mě za ruku a vytáhl na nohy. „Jdeme se najíst.“

Roh hojnosti je jen pár bloků od mého bytu, a tak jsme šli pěšky. Potěšilo mě, že přestalo pršet, i když se ve vzduchu pořád držel chlad.

V restauraci bylo plno, ale naštěstí se vzápětí uvolnil stůl pro dva. Když jsme si objednali u servírky, pohodlně jsem se opřela a spokojeně vzdychla. V útulné restauraci bylo příjemné teplo a v Adamově společnosti jsem se cítila uvolněně a dobře. Natáhl se přes stůl, vzal mě za ruku a palcem mi zlehka přejížděl po mém.

„Na co myslíš?“ zeptal se.

„Na to, jak je mi tady s tebou fajn.“ odpověděla jsem s úsměvem. „Dlouho jsem tě neviděla.“

„Omlouvám se. Posledních pár týdnů jsem byl tak pohlcený svým rukopisem, že jsem se zapomínal najíst, natož abych dokázal fungovat jako řádný partner.“

„To je v pořádku.“ Sotva jsem mu mohla říct, že mi vyhovovalo mít tolik času sama pro sebe. Nešlo mi na rozum, jak můžu mít tak rozporuplné pocity. V jedné chvíli mě Adamova přítomnost těší, v té příští o něj ztrácím zájem a nejradši bych ho už nikdy neviděla. „Jak ti jde psaní?“

„Dobře, i když jsem se na pár dní zasekl. Jako bych si nedokázal utřídit myšlenky.“

„A kdy konečně uvidím tvé mistrovské dílo?“ poškádlila jsem ho. „Jsi hrozný tajnůstkář. Ani nevím, o čem ten tvůj román je.“

Adam se zakabonil. Moje poznámka mu zřejmě nepřipadala vtipná. „Madison, dobře víš, že nechci, aby kdokoli viděl text dřív, než bude definitivní. Myslel jsem, že to respektuješ.“

Úsměv mi zmrzl na rtech. Naopak jsem se musela přemáhat, abych nedala najevo podráždění. „Jen jsem žertovala. Vím, že nechceš rukopis nikomu ukázat, dokud nebude dokončený. Prostě jsem jen zvědavá. Nemůžu si pomoct.“

Nahlas bych to neřekla, ale v koutku duše jsem pochybovala o tom, zda se Adam své knize věnuje tak horlivě, jak předstírá. Pracoval na ní už tenkrát, když jsme se seznámili, a teď, tři roky nato, na ní pořád dělá. Neupírala jsem mu soukromí a samo sebou jsem chápala, že se nechce chlubit s nedokončeným rukopisem, nicméně mě štvalo, že mi ani nechce prozradit, o čem jeho kniha je.

Adam se na mě mile usmál. „Promiň. Je mi jasné, že se o mé knize chceš dovědět aspoň něco, a slibuju, že budeš první, komu ji dám přečíst, až ji dopíšu.“

Úsměv jsem mu opětovala malinko provinile. Nemám právo na něj naléhat. Měla bych ho víc chápat a brát ohled na jeho tvůrčí proces – a já místo toho sobecky usiluju o uspokojení své vlastní zvědavosti.

A protože jsem se nechtěla hádat, změnila jsem téma. „Budeš pracovat i přes víkend? Napadlo mě, že bychom zítra něco společně podnikli a změnili prostředí. Většinou jsme buď u mě doma, nebo se jdeme najíst sem. Třeba bychom mohli zajít do akvária nebo do zoo.“

„Moc mě to mrzí,“ omlouval se Adam s lítostivým výrazem. „Na zítřek už jsem se domluvil se Samem a v neděli musím psát.“

„Kdy mě představíš tomu svému nepolapitelnému Samovi?“ zajímala jsem se, aniž se mi chtělo zkoumat, proč mě víc nemrzí, že ani tenhle víkend Adama neuvidím. Okamžitě mi blesklo hlavou, že v sobotu nebo i v neděli můžu být s Loganem bez toho, abych si vyčítala, že zanedbávám svého partnera. „Trávíš s ním tolik času – a já jsem se s ním ještě ani neseznámila.“

Adam pokrčil rameny. „Určitě to co nejdřív napravíme. Připadá mi, že poslední dobou jsme všichni měli práce nad hlavu.“

Chtěla jsem mu odporovat, ale raději jsem mlčela. Díky tomu, že pracuju doma, si můžu udělat pauzu kdykoli, a s ohledem na Adamův režim „volné nohy“ jsem zapochybovala, že mu pracovní povinnosti brání, aby mě se Samem konečně seznámil. Skoro nic o něm nevím. Očividně je taky spisovatel a Adam se s ním dal dohromady na jednom kurzu tvůrčího psaní. Předtím mi vůbec nevadilo, že nás navzájem nepředstavil, jenže v uplynulých několika týdnech o něm mluvil čím dál častěji. Za ty tři roky jsem pár Adamových kamarádů poznala, ale kdykoli si spolu něco domluvíme, zpravidla se k nám nikdo jiný nepřipojí. Nemohla jsem se zbavit pocitu, že Adam přede mnou něco tají.

Nakonec jsem se tím přestala zabývat, a přestože mě to čas od času zamrzelo, upřímně řečeno mi na tom tolik nezáleželo. Pravděpodobně to není úplně v pořádku, ale pustila jsem to z hlavy.

Večeře proběhla bez dalších konfliktů a později jsme skončili u mě doma. Adam mě stáhl vedle sebe na pohovku, přivinul si mě blíž a já se k němu přitulila.

„Už jsem ti řekl, jak ti to dneska večer sluší?“ otázal se tiše a s jiskřičkami v očích.

„Myslím, že něco v tom smyslu jsi mi naznačil,“ odpověděla jsem s úsměvem. Sklonil hlavu a jeho rty splynuly s mými. Polibek se pomalu prohluboval. Oplatila jsem mu stejnou pozorností a pobídla ho k většímu důrazu.

Přemístili jsme se do ložnice. Adam mě dlouze vzrušoval rukama a ústy, než se svlékl. Naše milování sice postrádá onu zběsilou náruživost, o jaké jsem dosud jen četla v románech a po níž jsem potají prahla – ovšem na druhou stranu jsem netušila, do jaké míry je takové líčení reálné. Adam je pozorný a zatím mě pokaždé uspokojil. Když jsme skončili, přitáhl si mě těsně k sobě, takže jsme jeden druhému leželi v náruči. V duchu jsem dospěla k závěru, že to bohatě stačí, že si našeho vztahu musím víc vážit a nepokládat ho za samozřejmý. Umínila jsem si, že se Adamovi budu víc věnovat a vynasnažím se, abychom znovu přiživili pohasínající lásku.

Než mě ukolébal spánek, napadlo mě, jestli na mě bude mít Logan zítra čas a jestli se mi naskytne příležitost se s ním aspoň na chvíli vidět.

Kapitola dvě

V sobotu vstal Adam brzy a omluvil se, že jde do posilovny. Typově je totiž skřivan, už za rozbřesku plný života a energie, kdežto já se musím z postele doslova vykopat a vypít litry silného kafe, abych vůbec mohla fungovat.

Při třetím šálku kávy jsem zatelefonovala Loganovi.

„Co děláš?“ zeptala jsem se bez zbytečného zdvořilostního úvodu.

„Pokouším se spát.“ Znělo to vyčerpaně a já skoro viděla jeho mrzoutský výraz. „Je teprve osm. Všichni normální lidi v sobotu v osm ještě spí.“

„Znáš Adama a to jeho dopalující časné vstávání bezmála za svítání. Když odešel do posilovny, už jsem nemohla zabrat.“

„Takže ses rozhodla, že nebudu spát ani já.“

„Správně,“ potvrdila jsem se samolibým úšklebkem. „Co dneska děláš?“

„Mám nějakou práci, kterou nemůžu odložit, ale to je všechno.“

„Neměl bys to přehánět.“ Logan je právník a momentálně pracuje pro jistou prestižní advokátní kancelář v centru. Výsledkem bývaly naléhavé povinnosti i o víkendu.

„Protože silně pochybuju, že mě necháš spát, co kdybys přijela ke mně a připravila nám snídani? A já zatím vyřídím, co je třeba. Potom můžeme něco podniknout.“

„Tak dobře,“ souhlasila jsem nadšeně. Logana jsem neviděla skoro celý týden a těšila jsem se, že s ním strávím sobotu. Chyběl mi jeho suchý humor a přirozený šarm. S ním je totiž všechno daleko zábavnější. „Vyrazím zhruba za třicet minut.“

„Nejezdi linkou L. Je moc brzo. Vezmi si taxík,“ komandoval mě Logan.

„Jasně. Spolehni se,“ odpověděla jsem přezíravě a ukončila hovor. Logan byl odjakživa přehnaně starostlivý, přesvědčený, že žena by neměla jezdit sama podzemní dráhou mimo dopravní špičku. Ale jak se říká, co oko nevidí… a tak dále.

Rychle jsem se osprchovala a oblékla si džínsy, tričko a lehký svetr. Pročesávala jsem si kartáčem dlouhé, tmavě hnědé vlasy a sebekriticky se prohlížela v zrcadle nad umyvadlem. Nejpoutavějším rysem mého obličeje jsou bezesporu zelené oči, velké a výrazné. Jinak jsem docela průměrná. Průměrná výška, průměrná postava, průměrný vzhled. Uvědomovala jsem si, že jsem přiměřeně přitažlivá, přesto se za mnou žádný muž ještě nikdy neotočil. Toulavé myšlenky jsem zapudila coby pošetilé. Vím, že nejsem modelka značky Victoria Secret, ale v žádném případě se nedá říct, že jsem vyložená ošklivka.

Když jsem vyšla na ulici a uvítal mě ranní chlad, s povděkem jsem kvitovala, že jsem si vzala svetr. V domě nad Lincolnovým parkem jsem moc spokojená, protože se tam cítím jako v přátelské, bezmála rodinné čtvrti, ačkoli všude kolem pulzuje rušné velkoměsto. Cestou na podzemku se mi nálada ještě zlepšila. Nehledě na čerstvé povětří svítilo slunce a já věděla, že za pár hodin bude teplo i na tenký svetr.

Jízda do centra k Loganovu bytu netrvala dlouho. V ostrém kontrastu k Lincolnovu parku tvoří střed Chicaga samé štíhlé výškové budovy a kancelářské domy. V tu chvíli jsem o to víc milovala svou starobylou čtvrť.

Zamávala jsem vrátnému za přepážkou v přízemí a zamířila k řadě výtahů. K Loganovi jsem chodila tak často, že musel recepčním říct, aby mu mé návštěvy nehlásili domácím telefonem a rovnou mě posílali nahoru.

Jen co mě kabinka vynesla do patřičného patra, zazvonila jsem u jeho dveří a nedočkavě čekala. Dával si jaksepatří načas, a když otevřel dokořán, došlo mi, že se zrovna sprchoval.

Nasucho jsem polkla a odvrátila pohled od jeho nahé hrudi. Na kůži se mu ještě leskly kapky vody a ručník kolem beder měl upevněný jen ledabyle. Nahého od pasu nahoru jsem ho už viděla, takže jsem věděla, jak výrazné a vypracované má svaly na prsou, ale netušila jsem, že si je to dopoledne budu prohlížet ze vzdálenosti třiceti centimetrů.

„Hele, to se nemůžeš oblíknout?“ vyhrkla jsem a snažila se skrýt ostych.

„Jsi tady dřív, než jsem čekal.“ Logan ustoupil, abych mohla vejít, a přitom si nedbale poopravil ručník kolem pasu, zdánlivě nerozrušený mou reakcí. „V kuchyni se vyznáš. Dej mi pár minut, abych se zcivilizoval.“

Když mířil do ložnice, prohlížela jsem si jeho široká záda a snažila se zbavit rozpaků.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Kapitola jedna

Kapitola dvě