Lucia Kalvinová

Nočné tiene

Ukážka z elektronickej knihy

Pár slov na úvod:

Knižka by vôbec nevznikla, keby mi moji rodičia ku každému sviatku nekupovali knihy a nenútili ma už od útleho veku čítať. A ja som im za to veľmi vďačná. Pretože keby nebolo ich, nemala by som lásku ku knihám a ani k písanému slovu. Ale hlavne, keby nebolo jedného malého podnetu, nikdy by som sa k písaniu nedopracovala.

Takže ďakujem mojim rodičom, Petre z Ostravy, Sáre z Olomouca (s ktorou neprestajne súťažím) a všetkým ostatným, ktorý ma k tomu viac alebo menej dotlačili.

I

V malom horskom mestečku menom Stowe v štáte Vermont vsadenom do hustého lesa nad ktorým čneli mohutné hory, bol krásny slnečný deň. Po chladnej, dlho trvajúcej zime a skoro žiadnej jari, to bolo príjemné prekvapenie pre všetkých. V príjemnom teplom vetríku už bolo cítiť blížiace sa leto so všetkými jeho vôňami a lákadlami. Chladivé ticho nahradil neustály bzukot a rozličné zvuky posvätne späté s pravidelným a nemenným chodom prírody. Všade vôkol boli rozkvitnuté záhrady a sady zaplavené kvetmi vo všetkých možných farbách a vôňach.

Člny a lode sa v malom rybárskom prístave kolísavo pohupovali na malých vlnkách a počasie priam volalo von na rieky a jazero, na úspešný rybolov. Zamestnanci a majitelia stravovacích zariadení zametali terasy pri reštauráciách, aby poskytli svojim návštevníkom príjemné vychutnávanie svojich špecialít v nádhernom vydarenom počasí. Každý obyvateľ mestečka bol usmiaty a užíval si hrejivé slnečné lúče. Celé rodiny sa po dlhej dobe stretávali na prechádzkach v meste a v parku a živo spolu preberali všetky udalosti, ktoré sa stali počas zimy. Skrátka, táto zmena počasia vyvolala v každom skrytú radosť zo života.

Benjamin Rogers bol rád, že sa dohodol s deťmi na pikniku práve dnes. A že im práve dnes tak prialo počasie. Zajtra mali deti školu a on sa rozhodol, že si urobia spoločný rodinný výlet, na ktorý už tak dlho nemali čas a ktorý by im podľa jeho mienky prospel. Diskutovali o tom už vyše týždňa, ale deti protestovali a nedali si povedať. Chceli stráviť svoj voľný čas s kamarátmi. Spolu však, ako rodina, trávili čas len veľmi zriedka a pokiaľ by to takto pokračovalo aj naďalej, tak by sa určite navzájom odcudzili. A toho sa veľmi bál. Nakoniec vyhral jeho návrh. Hneď po tom, ako svoje ratolesti uplatil zmrzlinou na večeru.

Nadišiel deň D a navzdory počiatočnej averzií detí sa na neho i tešili. Zbalili si veľkú deku, obliekli ľahké oblečenie, pre istotu zbalili i nepremokavé bundy, plno nezdravých dobrôt, futbalovú loptu a hádzací disk a vyrazili do voňavého lesa k rieke, na ich obľúbené miesto.

Zastali s autom na vyhradenom parkovisku pred lesom ohradeným dreveným plotom. Benjamin otvoril kufor na aute a spoločne si medzi sebou podelili náklad. Zdolali bez problémov krátku trasu lesom až došli na inkriminované miesto. Deku si rozložili na zelenej čistinke, neďaleko vysokých stromov, ktoré by v prípadnom sparnom dni poskytli príjemný chládok.

Povybaľovali všetky veci a Benjamin sa s hlbokým nádychom pripravil na to, že sa po celý deň musí obrniť dobrou náladou a hlavne musí byť liberálny. Chcel stráviť úžasný deň bez hádok. Aspoň jeden deň mohli prežiť spokojne a zažiť pár zážitkov na ktoré sa v starobe krásne spomína a ktoré prípadne zatienia aj tie zlé veci dospievania.

Zjedli chutný a výdatný nezdravý obed, ktorý by im v iné dni vôbec nedoprial, ale dnešok bol výnimka a teraz, s úsmevom na tvári, sledoval svoju dcéru Grace a syna Toda ako sa šťastne naháňajú medzi stromami. Grace mala štrnásť a jej brat bol od nej o dva roky mladší. Boli spokojní a uvoľnení. Teraz. Teraz bol jeden z tých lepších dní, kedy nemusel riešiť problémy otca, ktorý musel deťom nahradzovať i matku. Dnes bolo všetko v poriadku a prial si, aby takéto momenty boli v jeho a ich životoch stále, aby mali na čo v budúcnosti spomínať.

„Otec“ zvolal na neho od stromov Tod „neseď tam len tak a ukáž aj nejakú kondičku. Tak si nás prosil aby sme šli, že si budeme užívať spoločné chvíle a teraz sa na nás len pozeráš.“

„Tak ty chceš vidieť kondičku? Tak Vám starec niečo ukáže“ Benjamin rýchlo vyskočil z deky na rovné nohy, vzal loptu a snažil sa obohrať Toda a streliť gól do provizórnej brány medzi dvoma stromami, kde stála s predpaženými rukami Grace.

Schytil syna pod pazuchu a spolu s ním vo vzduchu kopal do lopty. Všetci sa na tom veselo smiali. Keď ich už omrzel futbal, tak si hádzali diskom, alebo vymýšľali vtipné mená oblakom, ktoré si pomaly plávali po oblohe. Takto sa zabávali ešte niekoľko hodín. Tesne pred západom slnka si zbalili veci a vybrali sa naspäť domov.

*

„Uložte všetky svoje veci na miesto a oblečte si pyžamá“ nariaďoval otec svojim deťom ihneď ako dorazili.

„Ale otec“ oduli pery. Očividne nesúhlasili.

„Žiadne, ale otec. Dnes ste mali náročný deň vonku a zajtra je škola. Takže dnes už žiadny televízor a nijaké námietky. Prídem Vám skontrolovať úlohy a uložím Vás.“

„Veď už nie sme malí“ oponoval Tod.

„Aj tak. Šup do izieb“ zamračil sa Benjamin. Neochotne sa šuchtavo vybrali na poschodie do svojich izieb a bolo počuť len búchanie dvierok a šuplíkov, ako odkladali veci.

On zatiaľ poodkladal zvyšky jedál do chladničky, pospratával pohádzané oblečenie a deku a šiel na poschodie za deťmi. Boli už vzorne poumývané, oblečené v pyžamách a ležali vo svojich posteliach. Skontroloval, len zo zaužívaného zvyku, veci do školy, pobozkal ich na čelo, prikryl ich tak, ako to robievala jeho žena, keď boli malí. Ako mu pri tomto rituály chýbala. Pozrel na ne láskyplným pohľadom a zavrel im dvere na izbách.

Zišiel dole a pustil sa s nechuťou do domácich prác. Nuž čo, niekto to robiť musel a on pri výchove detí, práci a staraní sa o domácnosti, nemal absolútne čas si niekoho nájsť. Bolo to už sedem rokov, čo Emily umrela a on bol v jednom kole. Bola to skvelá žena, ale on sa už musel posunúť dopredu. A práve preto bol už sám zo seba nešťastný keď znova nič neurobil, iba skončil pri rovnakých výčitkách.

„Výhovorky. Ty si nechceš nikoho nájsť, pretože sa bojíš“ hromžil sám na seba.

*

Bolo už krátko pred polnocou, no jemu sa ešte nechcelo spať, tak si v kuchyni potichu pustil rádio a pripravoval deťom desiatu do školy. Ako balil sendviče do papierových vreciek zamrazilo ho na chrbte. Nielen na chrbte, ba husia koža mu naskočila na celom tele. Mal taký zvláštny neidentifikovateľný pocit, akoby za ním niekto stál a pozoroval ho. Rýchlo sa otočil, no v tmavej obývačke nik nebol a nič sa tu nehýbalo. Zasmial sa sám sebe na svojom ničím nepodloženom strachu. Vrátil sa k predošlej činnosti, no o pár minút ho vyrušilo blikajúce svetlo. Ustrnul. Vypol hluché rádio a očami hypnotizoval žiarovku, ktorá mu niečo ohlasovala v morzeovke.

Nehlásili predsa žiadny výpadok. Svetlo sa vrátilo do normálu, no jemu sa usadil na duši zvláštny nepokoj. Niečo nebolo v poriadku, no on nevedel čo. Cítil sa ako stará kartárka, ktorá po otočení poslednej karty pozná budúcnosť, no predtým iba háda. Zrazu sa mu zamarilo, že počuje zvláštny zvuk. Znelo to, ako povzdych. Ako tajuplný tichý dlhý povzdych, ktorý sa stratil v nenávratne.

Načúval s nastraženými ušami, či to nebude počuť znova. Nič. Hodiny odtikali niekoľko desiatok sekúnd, no nič sa už neozvalo. Možno to bol iba vietor uisťoval sa v duchu. Zvláštny nepokoj zmizol tak rýchlo, ako sa objavil.

„Už by naozaj trebalo ísť spať“ povedal si v duchu a vykročil do svojej izby.

*

Nasledujúce ráno sedel Tod, už vychystaný do školy, za raňajkovým pultom a ku praženici si prihadzoval pár práve dopečených hrianok. Benjamin stál za dresom a zmýval vajíčka z panvice. Na stole už deti čakali desiatové balíčky pripravené včera večer.

„Kde je Grace? Zmešká autobus“ prehodil trošku nazlostene Benjamin. Dnes ráno, ako na potvoru, zaspal a tak nemali veľa času na prípravu.

„Zbehni sa za ňou pozrieť, či je už hore“ obrátil sa na syna. Ten znudene prekrútil očami a šuchtavo sa vybral nahor po schodoch.

„Keby mohol ísť ešte pomalšie, tak by to spravil“ zamrmlal Benjamin popod nos a zbalil zatiaľ dcére do balíčka niečo aj na raňajky. Aj tak by už nemala čas sa najesť a on nemal chuť na telefonát zo školy. Riaditeľka Baleyová bola síce mierna, no veľmi dbala na presné príchody do školy.

„Otec! Otec!“ kričal Tod už z horného poschodia a rútil sa schodmi dolu.

„Čo tak kričíš“ napomenul syna. „Čo sa také stalo?“

„Grace!“ dychčal Tod s rozšírenými očami. „Leží na posteli s otvorenými očami a nemôžem ju zobudiť. Len tam tak leží a nehýbe sa ako mŕtvola.“

Benjaminovi viac netrebalo. Odpichol sa od kuchynskej dosky a berúc po dva schody naraz bol o chvíľku v dcérinej izbe. Grace ležala na posteli s rukami voľne uloženými vedľa seba, s naširoko otvorenými očami a pootvorenými ústami. Benjamin si pomaličky sadol na posteľ a trasúcu ruku jej priložil na čelo. Nebolo studené. Skontroloval to ešte raz, ale mala približne izbovú teplotu. Nahol sa a priložil jej ucho k hrudi. Počul, ako jej bije srdce, ale bolo to veľmi tiché. Vystrel sa a ustrašenými očami sa zadíval na dcéru.

Na ruke, položenej na posteli, ho pošteklil vietor. Otočil sa doľava a všimol si otvoreného okna. Veď včera bolo predsa zatvorené, kontroloval to a Grace si v noci okno neotvárala. Mala ešte stále strach pred tmou a hlavne tou vonku.

Teraz si tým však hlavu nelámal. Musel sa postarať o dcéru. Postavil sa, stiahol z nej prikrývku, z vešiaku pri dverách zvesil jej župan a pomaly jej ho obliekol. Zobral ju náručia a obozretne vyšiel z izby.

„Tod, vezmi svoju aj moju bundu a otvor auto“ nariaďoval synovi, keď opatrne schádzal po schodišti.

Tod poslúchol, bundy vzal do jednej ruky, rýchlo otvoril auto a vchodové dvere, vzal aspoň jedno vrecúško s desiatou a zamkol dom. Benjamin za ten čas s nehou uložil dcéru na zadné sedadlá a pod hlavu jej vložil svoju skrútenú vetrovku. Obaja nasadli do auta a rýchlo si to namierili k nemocnici.

*

Pri nemocnici Benjamin vzal znova Grace opatrne do náručia a ponáhľal sa k posuvným preskleným dverám. Od dverí si to namierili rovno na príjem, k informačnému pultu.

„Moja dcéra“ vyhŕkol na prvú sestričku, ktorú stretli „je takáto, odkedy som ju ráno našiel.“

Sestra si pedantne prezrela Gracine zreničky a rýchlo bez zbytočných slov ich viedla do miestnosti, ktorá sa podobala na ordináciu, ale bolo tu omnoho viac prístrojov.

„Položte ju na lôžko, ja zatiaľ zavolám doktora“ povedala miernym, nič nenaznačujúcim, hlasom a zmizla za dverami. Okamžite vykonal jej príkazy a pomaličky položil dcéru na modrú prikrývku. Na doktora a sestričku nemuseli čakať dlho. Dnu vstúpil vysoký chudý muž so svetlohnedými vlasmi v doktorskom plášti so stetoskopom zaveseným na krku.

„Dobrý deň. Som Dr. Judson a vyšetrím Vašu dcéru. Bohužiaľ, Vy dvaja musíte zatiaľ počkať vonku. Dobre? Nebojte sa, nebude to trvať dlho“ a vyprevadil ich k dverám.

*

Tod sedel predklonený na nemocničnej stoličke a znudene šúchal topánkami po linoleu. Benjamin chcel zatiaľ do podlahy vychodiť tunel. Už tu čakali dve hodiny a za ten čas do a z miestnosti vychádzali a vchádzali sestričky a ďalší doktori. Pri izbe jeho dcéry bolo rušnejšie ako na vlakovej stanici. Im zatiaľ nikto nič nepovedal. Boli len vedľajšie elementy, ktoré zaberali priestor.

Benjamin zatiaľ zavolal do práce a do školy a vysvetlil im vzniknutú situáciu. Zúfalo sa oprel chrbtom o stenu a trel si unavené oči. Toto je zlý sen. Toto je nočná mora. Keď sa bude veľmi snažiť, tak sa z nej prebudí a všetko bude znova v poriadku.

„Pán Rogers? Pán Rogers“ zavolala na neho opakovane sestrička, no on z hlbokých myšlienok precitol až vo chvíli, keď ho Tod silne poťahal za rukáv.

„Otec, volajú ťa.“

Benjamin zdvihol hlavu a pobral sa za sestričkou do ordinácie, ktorá bola hneď vedľa miestnosti, kde uložil Grace. V bielej sterilnej ordinácii sedel za stolom Dr. Judson a študoval husto popísané záznamy. Papiere mal porozhadzované po celom stole. Hneď ako si všimol Benjamina v miestnosti, pokynul mu nech sa posadí.

„Pán Rogers“ unavene si vydýchol. „Ospravedlňujem sa Vám, že vyšetrenie trvalo tak dlho, ale musím Vám položiť ešte zopár otázok na spresnenie.“

„V poriadku, pýtajte sa.“

„Prekonala Vaša dcéra zápal pľúc, alebo priedušiek a poriadne ho nedoliečila?“

„Nie, nikdy sme s tým problémy nemali“ zamyslel sa.

„Má nejaké psychické problémy?“

„Nie, nikdy som si nič nevšimol a ani učiteľky v škole mi nikdy nehlásili žiadne problémy. Na čo narážate?“

„Nie je tu Vaša manželka?“

„Moja žena zomrela pred siedmymi rokmi. Deti boli ešte malé. Stále o tom spolu hovoríme a oni sa s jej smrťou vyrovnali.“

„Nemáte nejaké iné problémy v rodine?“

„Doktor, čo sú to za otázky? Som starostlivý otec, nikdy som deťom nič neurobil. Môžete sa spýtať kohokoľvek. Chcete ma azda obviniť z toho, že sa nestarám o svoje dieťa a poštvať na mňa sociálku?“ zúril Benjamin.

„Pán Rogers, nechcel som Vás nahnevať“ ukľudňoval ho Judson.

„A ako to chcete nazvať? Necháte ma tu čakať dve hodiny, nič mi nepoviete a potom sa ma pýtate takéto veci.“

„Nemal som v úmysle Vás z niečoho obviňovať, ale stav v ktorom sa teraz nachádza Vaša dcéra je veľmi neobvyklý. Je teraz vo zvláštnom stave zvanom katatónia. Je to podobný stav, ako kóma, ale tu môže človek fungovať bez pomoci prístrojov. Dôvod, prečo som Vám dával takéto otázky, je ten, že tento stav nastáva po veľkom psychickom vypätí. Nenastáva len tak. Musí mu niečo predchádzať. Niečo, čo veľmi poznačí psychiku človeka“ dokončil a s obavami si prezeral prekvapeného Benjamina.

„Ale ja si na nič takéto nespomínam. A Tod by mi to hneď povedal. Oni dvaja sú ako siamské dvojčatá. Všetko o sebe vedia“ pokrútil hlavou. „Ja to nechápem doktor. Ako k tomu vôbec došlo?“ chytil si hlavu do dlaní.

„To zatiaľ nevieme ani my a to ju vyšetroval aj neurológ. Spravíme ešte zopár vyšetrení. Vy urobíte najlepšie, keď si pôjdete spolu so synom oddýchnuť a ja Vám zabezpečím non – stop návštevné hodiny. Budeme sa usilovať priviesť ju naspäť, a to čo najskôr. Buďte trpezlivý. Dobre?“ Dr. Judson vstal spoza svojho stola a položil Benjaminovi ruku na plece.

Benjamin sa narovnal na stoličke a skúmavo sa pozrel doktorovi do očí. Chcel uhádnuť, či mu zo sústrasti klame alebo mu vraví pravdu. Čo keď na tých vyšetreniach zistili niečo znepokojivé a teraz si ju tu chcú nechať na pozorovaní? Možno mala Emily vo svojej rodine nejakú zvláštnu a málo zaznamenanú dedičnú chorobu o ktorej mu nepovedala. O čom tu vlastne rozmýšľa? S Emily si povedali všetko, takže by o chorobe určite vedel.

„Choďte domov, oddýchnite si a potom sa vrátite a prinesiete Grace nejaké pyžamo a čisté veci. Zariadim, aby ste tu mohol zostať aj mimo návštevných hodín“ zovrel mu rameno.

„V poriadku pán doktor“ povzdychol si a vstal zo stoličky. Doprevádzaný doktorom vyšiel z ordinácie smerom k Todovi. Silno svojho syna objal, akoby z toho objatia chcel načerpať potrebnú silu. Možno sa potreboval uistiť v tom, že tu má ešte jedno dieťa. A možno v tom objatí hľadať trochu útechy. Konečne syna pustil a potľapkal ho po chrbte.

„Poď pôjdeme domov.“

„Ale, čo Grace oci?“ zúfalo sa opýtal Ben.

„My už tu veľa nezmôžeme. Teraz sa o ňu budú starať doktori. My musíme pevne veriť, že jej stav nebude trvať dlho. Ideme domov, poriadne sa najeme a prídeme naspäť s jej vecami. Doktor sľúbil, že u nej môžeme byť nepretržite a nemusíme sa báť, že porušíme návštevné hodiny. Poďme“ pohladil syna po vlasoch a spolu vykročili k autu.

II

Prešlo už vyše týždňa a Gracin stav sa nezlepšil. Doktori už vyskúšali všetko, no nič nepomohlo. Radili sa aj s odborníkmi zo zahraničia, ale nikto sa ešte nestretol s takýmto zvláštnym prípadom. Benjamin bol u Grace skoro neustále. Domov sa chodil len prezliecť. Tod však musel ako tak dodržiavať povinnú školskú dochádzku. Benjamin skúšal chodiť do práce, no vydržalo mu to len dva dni. Pri dcérinej nevysvetliteľnej chorobe sa nevedel na nič sústrediť. Jeho šéf mu dal na výber. Buď si vyberie neplatené voľno na mesiac, alebo dá výpoveď. Keďže sa nevedelo dať odhadnúť koľko ešte bude trvať vyliečenie, dal výpoveď.

Todove správanie a známky v škole sa začali čím ďalej tým viac horšiť. Bola to obrana proti neustálym chápajúcim pohľadom všetkých navôkol, proti vysvetleniam lekárov, ale žiadnym priamym odpovediam, proti neustálym otázkam spolužiakov, proti všetkému. Učitelia to zo začiatku chápali, ale už to prekročilo únosnú mieru a on mal na mále s vylúčením zo školy. Benjamin musel navštíviť riaditeľku a dohovoriť svojmu synovi. Nebolo to ľahké, no po rozhovore, ktorý trval celé hodiny sa Tod, aspoň nateraz, vrátil do starých koľají.

Tento nový stav, bez trvalej práce a prísunu peňazí, však nemohol trvať dlho, lebo musel platiť poistenie a dvaja chlapi museli z niečoho žiť. Jediné východisko bolo požiadať o dávky v nezamestnanosti a o nemocenské. Rogers odprevadil syna do školy a sám sa vybral do kancelárie starostky. Sekretárka bola práve nevedno kde a tak zaklopal na dvere.

„Ďalej“ ozvalo sa tlmene z kancelárie. Otvoril pomaly dvere a nakukol dnu.

„Dobrý deň, pani starostka. Môžem Vás na pár minút vyrušiť?“

„Samozrejme pán Rogers. Poďte ďalej“ rukou mu pokynula, nech vstúpi. „Čo by ste potreboval?“ Spoza stola na neho hľadeli orieškové oči v príjemnej tvári orámované havraními vlasmi. Vždy decentne upravená, krásna a inteligentná žena, ktorá svedomito zastávala svoj úrad.

Rogers sa posadil, položil si ruky na stehná a nesmelo začal:

„Je to taký ošemetný problém. Kvôli dcérinmu stavu som musel dať výpoveď v práci a teraz by som chcel zažiadať o dávku v nezamestnanosti“ zahľadel sa do zeme. Starostka Elaine Marshová sa oprela o operadlo stoličky a vážne sa na neho pozrela. Nemal to ľahké. Celý jeho zjav to prezrádzal. Vpadnuté oči, zle oholené strnisko, ovisnuté kútiky úst. A pri tom to bol muž, o ktorého sa v minulosti ženy priam bili. Bol spoľahlivý a vtipný. Lenže život sa momentálne podpísal aj na ňom.

„Ako sa má Grace? Už lekári niečo zistili?“

„Ešte nič. Už som z toho zúfalý. Neviem sa na nič sústrediť. Skúšal som chodiť do práce, no nedopadlo to dobre. Aspoň synovi som ako tak dohovoril, no ja nemôžem schovávať svoje problémy za prácu.“

„Rozumiem ti Benjamin“ familiárne ho oslovila a krátko sa usmiala. „Pozri, my dvaja sa poznáme veľmi dlho. Vybavím za teba všetky formality a ty budeš dostávať dávku v nezamestnanosti aj nemocenské.“

„Ďakujem“ vydýchol a kývol hlavou.

„Ty mi nemáš za čo ďakovať. Rozmýšľal si už o tom, či to nie je z alergie na niečo v lese, kde ste boli deň predtým na piknik?“

„Aj to mi už napadlo a o dva dni neskôr som šiel na dané miesto aj s Vaším manželom. Odobral nejaké vzorky, ktoré poslal na rozbor, no nič sa nezistilo.“

„Jeremy mi pred dvoma dňami spomínal, že bol za ňou v nemocnici.“ Jeremy Marsh bol starostkin adoptovaný syn a chodil do rovnakej triedy ako Grace Rogersová.

„Áno, videl som ho tam. Prišli ju navštíviť aj ostatní spolužiaci. Bolo to od nich milé gesto“ rukami si zahanbene trel stehná. Nebol zvyknutý žiadať pomoc takýmto spôsobom.

„Pozri, keď budeš mať nejaký problém, zájdi za mnou. Pre teba tu budú dvere vždy otvorené.“

„Ďakujem“ zdvihol hlavu a vďačne sa usmial do orieškových vážnych očí. „Už by som mal ísť. Istotne Vás zdržujem“ zviechal sa zo stoličky. Starostka vstala spolu s ním a odprevadila ho k dverám. Podala mu ruku a pevne stisla tú jeho. Otvorila mu dvere a s ustarosteným pohľadom sledovala odchádzajúceho muža, ktorý sa až hrbil pod ťarchou súčasnej situácie.

*

„Všetci sa ukľudnite. Ale no tak chlapci. Nekričte tu tak, lebo sa nebude konať žiadny výlet“ snažiť sa upokojiť chlapcov učiteľ prírodopisu Joseph Goldberg, no veľmi sa mu to nedarilo.

„William, vráť Jimovi jeho čiapku. Josh a Daniel, čo to tam schovávate do batoha? Poďte sem, ihneď! William prečo si vzal otcovi cigarety? Chcete, aby som Vás okamžite poslal domov?“

„Nie!“ vykríkli dotyční naraz s prosebnými pohľadmi. „Už sa to nestane pán Goldberg. My chceme ísť na ten výlet, prosím nehovorte to rodičom.“

„V poriadku, ale budete sa správať slušne. Dobre?“ povytiahol obočie. Od týchto dvoch to bola prísaha do vetra, pretože už o malú chvíľu budú znova niečo vymýšľať.

„Dobre. Takže sa všetci zoraďte do dvojstupu a pomaly nastupujte do autobusu. Veľké tašky uložte do batožinového priestoru a dnu si berte len tašky s jedlom. A poprosil by som to robiť rýchlejšie, lebo nikam nevyrazíme, keď sa tu budete premávať ako staré babičky“ dokončil a pri jeho poslednej poznámke sa každý zasmial. Nakoniec sa dvadsať chlapcov podarilo dostať do autobusu a mohli vyraziť do prírodnej rezervácie, kde mali dohodnutú stanovačku na dva dni s rančerom Clarkom Gresswelom. Každý z chlapcov sa na tento výlet veľmi tešil, ale museli si ho aj zaslúžiť a preto sa každý z nich zapísal do súťaží poriadaných v škole s nejakým projektom a každý na radosť svojho učiteľa aj cenu získal.

Cesta ubiehala bez problémov a skracovali si ju rôznymi hrami a piesňami. O tri hodiny dorazili k vysokému drevenému plotu zbitému s posplietaných hrubých konárov, ktorú im otvoril rančerov správca Will Scarlet.

Vodič počkal na úplné otvorenie ťažkej brány a pomaly sa pohol po ceste vystlanej lístím a pilinami k drevenej budove na konci príjazdovej cesty, kde mal kanceláriu rančer Gresswel. Ten ich už očakával na terase. Uvoľnene sa opieral o zábradlie a svojimi modrými očami kopíroval trajektóriu brzdiaceho autobusu. Veľmi pomaly sa vystrel a zišiel dolu po drevených schodoch k otvárajúcim sa dverám.

Z vnútra sa ako z Pandorinej skrinky ozýval smiech, prekrikovanie a tíšiaci hlas ich učiteľa. Clark pri tom kriku len povytiahol obočie. Nečudoval sa tomuto chlapčenskému nadšeniu pobytu v lese a najmä v noci, veď aj on mal syna. A po svadbe so starostkou Marshovou už dvoch. Jeden bol síce nevlastný a adoptovaný, ale mal ho rád ako svojho.

Z útrob autobusu sa konečne vystrčila svetlá hlava so začínajúcou plešinou. Clark poznal Josepha a teraz sa len usmial nad jeho hlbokým výdychom. Joseph si opravil okuliare na nose a ospravedlňujúco pokrčil ramenami. Chlapci. Netrebalo už viac vysvetľovať.

„Zdravím ťa“ pobúchal Josepha po ramene a mierne mu narušil rovnováhu. „Vidím, že si mal náročnú cestu. Našiel som Vám pekné miesto neďaleko vody. Môžete tam táboriť a nebudete nikoho vyrušovať“ povedal svojím dominantným hlasom.

„Ďakujem ti Clark. Ani nevieš, ako veľmi si cením, že si mi podal pomocnú ruku. Už dávno bombardujem školskú radu, nech zabezpečí deťom výlet do prírody, ale oni mi večne pred nosom máchajú nejakými vyhláškami, nariadeniami a hygienickými sankciami. Takže, keď si sa podujal na dozor a si dôveryhodná osoba, tak mi to konečne odklepli“ vychrlil zo seba Joseph namiesto pozdravu. Bol už taký.

„Ách, prepáč“ prikryl si dlaňou čelo. „Aj ja ťa zdravím. Máš pravdu cesta bola náročná“ vzdychol a zhlboka sa nadýchol.

„Si pripravený na túto smečku?“ pousmial sa.

„Samozrejme. Sem s nimi“ zasmial sa Clark a pobúchal po boku autobusu. V ňom okamžite nastalo úplné ticho ako na nedeľnej kázni. Joseph sa postavil na prvý stupienok a nakukol dovnútra.

„V poriadku chlapci. Budete pomaly vychádzať z autobusu, vezmete si svoje veci, ktoré Vám bude podávať šofér a zoradíte sa do dvojstupu. Keď budete mať všetci svoje veci rančer Gresswel nás zavedie na vopred dohodnuté miesto pre naše táborenie. Rozumeli ste, čo som Vám teraz povedal?“

„Áno“ zaznelo zborovo zo sedadiel.

„V poriadku. Takže jeden po druhom“ a zostúpil na prístupovú cestu. Uvoľnil priestor pred dverami a dohliadal na pokojný priebeh vyberania batožín. Nemusel sa však veľmi snažiť. Obrovský rešpekt tu vyvolával Clark. Vysoká plecnatá postava s hnedými vlasmi a zelenými uprenými očami sťa jastrab. Stál tu ako totem a s rukami vbok čakal, až sa chlapci zoradia do dvojstupu. Nemusel čakať dlho. Celá paráda trvala omnoho kratšie, ako sa predpokladalo. O niekoľko minút stáli chlapci po dvoch, v rukách mali svoje tašky a čakali na ďalšie pokyny ako malá vojenská rota.

„Ste úžasne zohraní“ pochválil ich rančer a postavil sa do čela zástupu. Trochu rýchlejším vychádzkovým krokom ich viedol k miestu, ktoré starostlivo vybral. Aj on tam už kempoval spolu so synmi. Vedel, že sa tam chlapcom bude páčiť. On sám prírodu miloval a čerpal z nej všetku potrebnú energiu.

Chlapci ho poslušne, bez veľkých rečí, rezko nasledovali a po prechádzke cez zelený les sa ocitli na veľkej čistine, ktorú lemovali staré stromy z hrubými kmeňmi. Niekoľko metrov od čistiny bola malá riečka, takže nehrozilo riziko utopenia. Uprostred už bolo predpripravené veľké ohnisko z kameňov. Chlapcom sa toto miesto veľmi páčilo. Mohli sa tu vyblázniť a nik im za to nebude nadávať.

„Drevo na oheň si prinesiete z lesa a nemáte problém ani s vodou. Dúfam, že máte dostatočnú zásobu jedla a teplé deky. Aj keď budete mať táborák, tak od zeme ťahá“ usmerňoval ich Clark.

„Dobre. Ja Vás tu nechám a prídem sa na Vás pozrieť zajtra pred obedom. Užite si to“ pokynul rukou na pozdrav Josephovi a vydal sa rovnakou cestou nazad do úradu.

„Takže. Zložte si veci a urobte tábor. Dvaja z Vás pôjdu pohľadať drevo a ďalší naberú vodu. Ale žiadne vylomeniny. Nieže budete v lese dlho, lebo sa táto naša stanovačka veľmi skoro skončí. Pán Gresswel nebude tolerovať Vaše výstrelky a veľmi skoro nás odtiaľto vyženie, keď sa nebudete vzorne správať“ napomínal ich zo zdvihnutým obočím Joseph.

Chlapci ho radšej poslúchli. Veľmi sa na tento výlet tešili a nechceli si ho tak skoro skaziť. Preto ihneď rozložili tábor a priniesli drevo na oheň. Chceli si urobiť poriadnu vatru.

*

V lese nastal večer a školský táborák veselo plápolal. Červené ohnivé jazyky hladno oblizovali rôzne pochúťky napichnuté na konároch. Chlapci skúšali marschmellows, či už dostatočne zmäkli a dajú sa vložiť medzi dve sušienky.

„Tak“ tleskol rukami Joseph. „Kto nám povie nejaký strašidelný príbeh? Sme predsa vonku a k dobrému táboráku patria strašidelné príbehy. Tak kto chce začať?“ očami skúmavo prezeral rozžiarené tváre svojich žiakov. Vedel, že im tým urobiť ohromnú radosť. Aj on si ako dieťa užíval podobné výlety so svojim otcom a strašidelné príbehy počas tmavej noci pri ohni zbožňoval.

„Ja viem jeden skvelý“ zvýskol William s plnými ústami a snažil sa rýchlo požuť. Rýchlo odložil keksy a obhorený konár a s hraným mŕtvolným hlasom začal rozprávať.

„Rozprával mi ho starý Dean, keď som mu roznášal noviny. Sedel na tom svojom rozheganom starom húpacom kresle na verande a zavolal si ma k sebe. Chlapče začal už som ti hovoril o lesných duchoch? Nie zavrtel som hlavou. Nuž už si dosť veľký a tak ti to poviem“ odmlčal sa o pohľadom prebehol tváre svojich spolužiakov. Každý pokladal starého Deana za veľkého čudáka, ale vedel úžasné príbehy.

„Za krásnych pokojných nocí, ako je táto, raz za niekoľko sto rokov vyliezajú zo svojich úkrytov lesní duchovia. My ich nemôžeme vidieť a ani počuť. No len raz za pár sto rokov nadíde čas, kedy sa nám ukážu v celej svojej kráse. Vraví sa, že ich zjav je tak príšerný, že niektorí ľudia zomreli od hrôzy, keď ich uvideli na vlastné oči“ William sa nadýchol a postavil. Pomaličky začal obchádzať kamarátov sediacich pri plápolajúcom ohni.

„Práve vtedy, keď ich môžeme vidieť, vychádzajú aby nabrali sily na ďalších niekoľko rokov. Práve vtedy sa plížia pokojnými nocami, práve takými, ako je táto. Práve vtedy sa stáva ich potravou naša duša. Plazia sa v temných kútoch, ukrývajú sa vo veľkých kriakoch, upierajú na nás svoje červené hladné oči a pozorujú nás. Vždy keď najviac nedávame pozor sa na nás vrhnú a vysajú z nás dušu“ skríkol a dosiahol čakaný efekt. Všetci okolo ohňa zhíkli vrátane ich učiteľa pána Goldberga. Aj ten ho sledoval očami rozšírenými od hrôzy.

„Páni som dobrý“ pomyslel si a pokračoval v celej paráde ďalej.

„V úplnej temnote k nám prídu a nahnú sa nad naše hlavy. Prisajú sa nám na ústa a vycucnú z nás dušu. A my zostaneme v takejto polohe navždy. Neumrieme hneď, ale veľmi, veľmi pomaly“ zakončil hlbokým hlasom šermujúc pri tom rukami. Nikto pri tom nedýchal.

„To bol skvelý príbeh“ zvolal Joseph až príliš hlasno a zopár chlapcov až nadskočilo.

„Chlapci, odložte už jedlo, treba ísť spať. Vlezte do svojich stanov a poriadne sa zazipsujte do spacákov. Nechcem od Vašich matiek počúvať, že som na Vás nedával pozor a na výlete ste poriadne prechladli. A žiadne vylomeniny, dobre?“ zavadil pohľadom o Josha a Daniela. Tí si medzi sebou vymenili pohľady a radšej zaliezli do svojho stanu.

Všetci už boli vo svojich stanoch okrem ich učiteľa. Ten ešte zostal vonku a prikladal do ohňa. Na jednu stranu chcel dohliadnuť, aby všetci pozhasínali lampy a baterky a šli spať a na druhú stranu rozmýšľal o Williamovom príbehu. Aj on ho už počul od svojej babičky, no bolo to už poriadne dávno. Úplne na neho zabudol. Asi už vyrástol a nemá takú predstavivosť ako jedenásťroční chlapci.

Pousmial sa. Aké by to bolo, byť znova v ich veku. Zažívať tie krásne dobrodružstvá, na ktoré človek nemá čas, keď vyrastie. Sú mu prednejšie iné veci a svet fantázie posúva do úzadia. Nepripadá mu potrebný. Keby sme si všetci splnili svoje sny, neboli by sme zúfali ďalej, že sme si nesplnili nejaké iné? Nie sme všetci až príliš zabraní do materiálneho sveta, ktorý je šedivý a fádny? Chceme to, čo majú iní pretože prebíjať si inú cestu je omnoho náročnejšie a vyžaduje to odvahu a trpezlivosť.

Povzdychol si, že už aj on spadol do kategórie zúfalých náhliacich sa ľudí za niečím. Ale za čím? Kde zostal ten pravý Joseph? Nuž zostarol a zlenivel. Už musí nechať takýchto myšlienok. Pomaly sa postavil a oprášil si nohavice. Skontroloval každý stan, ale všetci jeho zverenci už sladko spali. Mali náročný deň a zajtra im vybavil ešte jednu túru. Budú mať v škole o čom rozprávať a hlavne sa chváliť novými zážitkami. Možno sa o rok zapíše viac detí. A to by bol skvelý posun vpred.

Kľakol si na kolená a štvornožky vliezol do svojho stanu. „Na toto som príliš starý“ povzdychol, vyzliekol si v úzkom priestore bundu a topánky a poriadne sa zababušil do svojho spacáku. Bál sa, že nebude vedieť zaspať, ale čerstvý vzduch urobil svoje a aj on o malú chvíľu pokojne spal. Ešte predtým, ako upadol do ríše snov, počul zvláštny zvuk. Znelo to ako povzdychy. Tri tiché povzdychy, ktoré sa stratili v nenávratne.

Koniec ukážky

ISBN  978-80-972217-8-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

I

II