Přeložila Jana Montorio Doležalová

Copyright © 2015 by Alice Clayton

Translation © Jana Montorio Doležalová, 2016

ISBN 978-80-204-3872-0

Tahle kniha je věnována

Edwardu Cullenovi.

Protože...

Edward

Cullen.

Prolog

Noc hvězdami zářivá.

Dáma bíle oděná.

Hruď obavou sevřená.

Tohle je začátek konce jednoho zamilovaného příběhu, ve kterém jsou dívky krásné, muži pohlední a kočky rockové hvězdy. Příběhu, kde přátelství trvá a vztahy zrají, sukně se zvedají, emoce balancují a každý si přijde na svůj šťastný konec… Anebo ne?

Záběr na šťastné páry. Záběr na lásku na celý život. Záběr na kapli.

Náš příběh končí takhle.

Náš příběh končí takhle.

Náš příběh končí takhle.

Žádným kňouráním, nýbrž bušením.

Kapitola jedna

Tohle je zlý. Tohle je fakt zlý.“

„V pohodě, můžeme to… týjo, dostalo se to úplně všude, co?“ zarazila jsem se.

„Tohle je zlý. Tohle je fakt zlý,“ opakovala Sophie.

„Podej mi papírový utěrky, já to zkusím setřít… Ježiši, to je nechutný.“

„Tohle je zlý. Tohle je fakt zlý.“

Na protest jsem zadupala. „Můžeš s tím laskavě přestat? Musíme s tím něco udělat, než – do prčic.“

Do místnosti právě vešla Mimi.

„Co to mám sakra na svatebních šatech?“

Nejrychlejší způsob, jak se nechat sesadit z funkce družičky na hanebného hosta, je vyzvracet se nevěstě na svatební róbu. Pokud chcete, aby se vám to skutečně povedlo, ujistěte se, že nevěsta je pedantská perfekcionistka zapálená do plánování a propadající vrtochům jako princezny z pohádky.

Z psychologického hlediska byla Mimi ukázková osobnost typu A, ovšem navíc měla svou disneyovskou stránku, což znamenalo, že pokud se nedokázala rozhodnout pro jedny svatební šaty, pořídila si dvoje. Ušité na zakázku. Jedny na obřad a druhé na hostinu. Když tedy první z nich znesvětily napůl strávené kukuřičné lupínky, Mimi přepnula do krizového režimu a svůj nápad zakoupit dvoje šaty prohlásila okamžitě za akt geniální prozíravosti. Z šatů určených na hostinu udělala hlavní šaty celého svatebního dne a v kraji tylu a krajky zavládl opět klid.

Ten trval, dokud jsme nezjistily, že napůl strávená snídaně potřísnila taky Mimiiny svatební střevíčky od Jimmyho Choo. A že jeden dva lupínky jsou i uvnitř…

Nakonec Sophii před vykázáním z kostela zachránilo její břicho. Sice jsem Mimi držela, ale měla jsem co dělat. Na svých čtyřiačtyřicet kilo měla sílu jak hrom.

„Zničila jsi mi lodičky!“

„Já nechtěla! Vždyť víš, že za to nemůžu. Jsem teď jako fontána, prostě to ze mě stříká. Jak je mi vedro, zvracím. Jak je mi zima, zvracím. Jak ucítím závan parfému – kterej jsi mimochodem vybrala dobře, krásně voní – zvracím. Měla bys vidět, kolik kravat jsem zničila Neilovi. Jsem nechutná, já vím.“ Chytila se za zakulacené břicho. „Jenže jsem těhotná. Přece mi nebudeš vyčítat zázrak života, nebo snad jo?“

„Ježkovy voči,“ zamumlala jsem a zakoulela očima. Sophie byla snad nejkrásnější těhotná ženská, která kdy existovala. Na tom jsme se shodli všichni. Pleť jí úplně zářila, vlasy měla jako úchvatnou hřívu, oči jí jen jiskřily a prsa měla ještě úžasnější než předtím. Prostě kráska. Až na chvíle, ke kterým docházelo tak pětkrát, šestkrát za den, kdy v obličeji zezelenala, čelo se jí orosilo potem, a pokud to nestihla na záchod, vyzvracela veškerý obsah svého žaludku všude kolem. Místo záchodu stačil i odpadkový koš. Nebo květináč. Nebo kanál před jejím bytem – u toho jsem byla. Načež se z ní stal opět dokonalý, zářný příklad těhulky, která něžně pokládá jemné ručky na svůj narostlý buben. Levou ruku jedině přes pravou. Žádná náhoda. Sophie využila každé příležitosti, aby se mohla pochlubit svým novým zásnubním prstenem. A měla recht – byl opravdu neuvěřitelný. Povídá se, že Neil ho musel zvednout jeřábem, aby jí ho nasadil na prst…

Právě teď zaujala obrannou pozici – smutně koukala, tvářila se nevinně a oslňovala nás svým prstenem, zatímco já jsem se prala s nevěstou, která šílela z představy, že se její pečlivě naplánovaná svatba zhroutí jako domeček z karet. Co šílela, doslova supěla!

„Náhradní šaty mám, ale náhradní lodičky ne! Co si mám teď sakra obout?“

„Dají se vyčistit?“ zeptala jsem se, přitom jsem ji táhla pryč od Sophie, na kterou se zase málem vrhla. Sophie vypadala, jako by dělala konkurz na Panenku Marii prosící o nocleh.

„Na to není čas! Navíc nehodlám strávit svůj svatební den s nohama, co smrdí jako výstelka něčího žaludku!“ křičela Mimi.

„Fajn, teď se dělá blbě zase mně. Můžeme přestat mluvit o zvracení?“ navrhla jsem a ztěžka polkla. „Můžeš si vzít moje boty, já půjdu bosá.“

„Ty máš ale obrovský bělošský nohy! V těch tvých lodích se budu klouzat celej den jako klaun!“ ječela Mimi.

Mimochodem, nohu mám jen pětku.

„Pokud do dvaceti minut nenajdeš někoho s trojkou a s vybraným vkusem, nemůžu si obout ničí boty!“ Nato se jí roztřásl spodní ret.

Zoufale jsem se podívala na Sophii. Musela se cítit příšerně provinile. Právě když jsem v duchu vypočítávala, jak nejrychleji to zvládnu do nejbližšího luxusního obchodu, zaťukal někdo na dveře.

„Mimi?“ ozval se Ryanův hlas. „Mimi, jsi tam?“

„Ryane? Ryane, ty sem nesmíš! Nesmíš mě vidět!“ Mimi se mi vytrhla z rukou a oděná jen do bílých saténových kalhotek, bílého korzetu a modrého podvazku – to jsem zapomněla zmínit? – doběhla ke dveřím. „Vážně, to přináší smůlu, když ženich vidí nevěstu ještě před…“

„Neboj se, hlupáčku. S takovou tradicí si zahrávat nebudu,“ uklidnil ji. „Chtěl jsem ti jenom něco říct… víš, předtím než projdeme uličkou a tak.“

„A co?“ zeptala se Mimi a přitom se opřela o dveře.

„No, chtěl jsem ti říct, že… mám velký štěstí. Jsem ten nejšťastnější chlap na světě, protože si beru holku svých snů.“

„Ó,“ zašeptala Mimi s dlaní přitisknutou ke dveřím.

„Óóó,“ vydechly jsme Sophie a já neslyšně a poslouchaly jsme dál.

„A nemůžu se dočkat, až se s tebou ožením… vážně nemůžu. Já vím, že se to stane už za hodinu, ale i to mi přijde za hrozně dlouho, víš?“

„Já vím,“ špitla Mimi a celá se uvolnila. Šaty? Zapomenuté. Lodičky? Zapomenuté. „Tolik tě miluju.“

„Já tebe taky, miláčku,“ zašeptal Ryan přes dveře. Se Sophií jsme znovu společně zaáchaly. „Taky se nemůžu dočkat, až budeme na líbánkách. Hodím tě na postel a ty šaty z tebe strhám, co nejrychleji dokážu. Už se těším, až si zašukám se svou manželkou.“

„Ehm, zlato? Jsou tady se mnou holky.“

„A kruci.“

„Ahoj Ryane,“ pozdravily jsme ho Sophie a já sborově.

„Kruci,“ zaklel znovu.

„Zní to ale vážně dobře, lásko,“ pronesla Mimi něžně.

Ryan si na druhé straně dveří odkašlal. „Fajn, teď se zase klidně věnuj přípravám. Jen jsem ti tohle chtěl říct.“

„Uvidíme se v kostele,“ usmála se Mimi a pak se v chodbě ozvaly Ryanovy vzdalující se kroky. S jasnýma očima se obrátila na nás. „K čertu s lodičkama od Jimmyho Choo. Tohohle chlapa si vezmu i bosá.“

Jako šťastné drobné torpédo přeběhla od dveří k nám a obě nás objala. Sophie se tak vrátila na seznam lidí pozvaných na hostinu.

***

Krizi se tedy podařilo napůl zažehnat a svatba proběhla bez dalších potíží. Už žádné zvracení, jen salvy smíchu a potoky slz. A jeden pár nožek s dokonalou pedikúrou tančících uličkou směrem k vyvolenému. Mimiiny šaty byly dlouhé do půlky lýtek, se širokou saténovou sukní ve stylu padesátých let. A že byla bosá? Kouzelné. A její úsměv? Ten musel být vidět i z vesmíru. Úplně stejný se roztáhl i na tváři jejího budoucího manžela, když ji sledoval, jak se k němu blíží.

Obřad byl krátký, jak je v římskokatolické tradici běžné, a krásný. A když už mluvíme o kráse…

Pohled na Simona Parkera ve smokingu mě nikdy neomrzí. Obzvlášť na konci svatební uličky. Nebudu lhát, že mě to neinspirovalo. Hlavně když jsme se během obřadu několikrát střetli pohledem. Někdy jsme se na sebe jednoduše zazubili, dojatí stejně jako naši přátelé. Jindy se Simon tvářil zahloubaně. Tak už to bývá, že svatby přimějí každého přemýšlet o budoucnosti i o minulosti. A jednou se jeho safíry zabořily do mých očí tak výmluvně, že jsem si v nich přečetla, co všechno by v tomhle okamžiku dělal radši. Co všechno by dělal se mnou.

Jen pro případ, že by to nebylo dost jasné.

Když se šťastní novomanželé obrátili do uličky a vyšli vstříc potlesku a blahopřáním, Neil a jeho těhotná přítelkyně Sophie se vydali hned za nimi. Simon sešel několik schodů od oltáře, nabídl mi rámě a vedl mě do uličky za ostatními. „Nádhera.“

„To jo, nádhernej obřad.“

„Já nemluvím o obřadu,“ zašeptal a pohledem sjel po mém těle přes světlé červenohnědé hedvábí krátkých šantungových šatů až po barevně sladěné lodičky s otevřenou špičkou a pak zpět k mému výstřihu. Hlubokému. Mimi kolem sebe chtěla sexy dvorní dámy.

„To je sladký.“

„Tyhle jsou sladký,“ zamumlal s očima upřenýma na moje prsa.

„Oči vzhůru, pane Parkere,“ nařídila jsem mu, přičemž jsem mu stiskla předloktí. A jak jsem to udělala, znovu se mi připomnělo, jak moc je tenhle mužský – můj mužský – silný. Vysoký, štíhlý a neuvěřitelně pohledný, s tmavými vlasy, modrýma očima a mocnýma rukama, kterýma si mě drží, když do mě přiráží ze… počkat. Cože?

„Na co myslíš?“ vyzvídal, celý zvědavý.

„Na prasečinky,“ poškádlila jsem ho a hned nato jsem ucítila, jak se mi rozpalují tváře.

Simon mi zastrčil za ucho pramen blonďatých vlasů, sklonil se a políbil mě na krk těsně pod ucho.

„Takže jsem ti měl vážně změnit přezdívku na Hanbatou holku.“

„Mlč, ty jeden Nabíječi. Teď musíme vystát tuhle frontu, abysme jim mohli blahopřát, pak nás čekají fotky, pak koktejl, večeře, tanec. Jestli nám zbude aspoň chvilka na cokoli hanbatýho, budeme mít velkou kliku.“

„A co takhle rychlovka v šatně?“

„Ne, tenhle pojem mi zkazili tihle dva,“ zasmála jsem se a ukázala na snoubence před námi.

Kostel nekostel, Neil držel Sophii pevně za zadek. Sophie od té doby, co nám před pár měsíci oznámili tu šťastnou novinu, přibrala asi čtrnáct kilo, které se jí vrazily hlavně do prsou a do zadku. Neil se ho doslova nemohl nabažit.

„Na pejska. Celej den. Celou noc. Nic jinýho nechce. Nemůže se na něj vynadívat, pořád mi na něj sahá, líbá ho a masíruje. Jako bych byla jen obrovská zadnice pro jeho potěšení,“ řekla nám jednou u oběda, a to k veliké radosti číšníka, který se kolem nás ten den motal nezvykle často. Voda v mojí sklenici tehdy neklesla pod dvě třetiny.

Těsně předtím, než jsme se dostali na konec lavic, se ke mně Simon sklonil ještě jednou. „Co kdybych ti řekl, že vím o místě, který se na rychlovku hodí výborně a kde nás zaručeně nikdo nenačapá?“ Jeho dech mě zahřál na kůži i jinde.

„Ty jsi ďábel,“ zašeptala jsem, příjemně rozechvělá.

„Caroline, jsme v kostele, prosím tě,“ pokáral mě s jiskrou v oku. Polk. Já toho chlapa miluju.

Vyšli jsme před kostel a postavili se k ostatním svatebčanům shromážděným na chodníku pod schodištěm, odkud jsme sledovali, jak Ryan zvedá svou nevěstu do náruče a otáčí se s ní dokola. Mimi se ho držela pevně za krk, kopala nožkama a smála se a smála. Dav náležitě óchal a áchal, přičemž naše skupinka přátel se semkla k sobě. S úsměvem jsme se dívali na pár, který do toho praštil jako první z nás.

„Jak dlouho ti bude trvat, než Neilovi dovolíš, aby s tebou taky takhle točil?“ zeptala jsem se Sophie stojící před budoucím taťuldou.

„Šest měsíců po porodu. To by mělo stačit, abych shodila tyhle špeky a ujistila se, že budu ve svatebních šatech naprostá bomba,“ odpověděla, zatímco se ne zrovna nenápadně třela zadkem o Neila. Ten slastně mručel a okatě jí narážel na pozadí.

„Hej, hej! Dejte si pohov!“ Zakryla jsem si oči.

„Nemůžu si pomoct. Vidělas její zadek? Zlato, otoč se a ukaž jim svůj zadek,“ vybídl Neil Sophii. Simon se rozesmál, poplácal Neila po zádech a otočil ho k sobě.

„Já půjdu tady s panem Zadnicí pogratulovat novopečenýmu panu Mimi. Vy dvě se tu zatím chovejte slušně,“ nadhodil se smíchem. Sophie se dívala, jak odcházejí.

„Když už jsme u těch pěknejch zadků…,“ špitla.

„Máš recht. Zdá se mi to, nebo v těch smokinzích vypadají oba skvěle?“

„Teď jsme obě zvědavý, že jo?“ pronesla Sophie s očima stále upřenýma na pana Zadnici, který právě popadl do náruče Ryana a točil s ním dokola přesně jako on předtím s Mimi.

„Zvědavý na co? Kdy se vdáme? Kdy do toho taky praštíme? Kdy z nás bude paní Taková a Maková?“ zeptala jsem se. Při představě, že se stanu paní Parkerovou, mi srdce vylétlo až do krku.

„Ne.“ Zavrtěla Sophie hlavou a pobaveně na mě pohlédla. „Zvědavý na to, jestli má Neil pod těma úzkejma kalhotama boxerky. Nevidím žádný obrysy.“

„Aha. No, tak to je něco úplně jinýho,“ zachichotala jsem se.

Sophie mě objala kolem ramen a stiskla. „Tak to se podívejme, ty se červenáš, Caroline Reynoldsová.“

„Zmlkni.“

„Nemůžeš se dočkat, až uděláš ze Simona svýho ženicha?“

„Nemysli si, že ti nešlápnu na nohu jen proto, že jsi těhotná.“

„Ale no tak. Pojďme poblahopřát naší paní Bosonožce,“ navrhla s úšklebkem a kývla hlavou k Mimi obklopené rodinou a usměvavé jako sluníčko.

O hodinu a půl později jsme popíjeli šampaňské u jednoho z hlavních symbolů San Francisca, Paláce výtvarného umění. Mimi měla zjištěné, kdy a jak se slunce pohybuje po obloze, čímž si ošéfovala dokonalé osvětlení. Nejen že okny kostela pronikaly paprsky přesně tak, aby zvýraznily snědý tón její kůže, ale i recepci naplánovala schválně na dobu, kdy za velkou rotundou zacházelo slunce. Za ubývajícího světla se nádherná památka odrážela v nedalekém jezírku i se zapálenými svíčkami. Na pozadí tohohle úžasného večera se lesklý zlatý odstín starodávné budovy mísil s tmavofialovou barvou vody, s máslově žlutou září svíček a kaleidoskopem purpurové, oranžové a fuchsiové barvy zapadajícího slunce.

Něco tak dokonalého se může povést jedině profesionální organizátorce. Simon a já jsme se družili s hosty, srkali bublinky a klábosili se známými i neznámými a samozřejmě s přáteli. Na svatbu přijela dokonce i Viv Franklinová se svým velice elegantním snoubencem Clarkem. Toho jsme si pamatovaly od rekonstrukce Viviiny vily v Mendocinu.

„Nemůžu uvěřit, že jsi zase těhotná. Vždyť Williamovi není ještě ani půl roku!“ zvolala jsem, když se mi svěřila.

„Já vím, já vím! Clark má nejspíš supermanovský sperma nebo co. Neumím si to vysvětlit. Jen si to prostě užívám.“

„Vivian!“ napomenul ji Clark a celý zrůžovělý na ni zavrtěl hlavou. „Taková novina se dá sdělit i bez toho, aby se sdělovalo úplně všechno.“

„Ta, která má buchtu v troubě, si může sdělovat, co chce,“ zavtipkovala Viv a přitom si pohladila své sotva narůstající bříško, čímž Clarka, teď už rudého až za ušima, efektivně usadila.

Se Simonem jsme je navštívili hned po narození jejich rozkošného chlapečka. Novopečení rodiče byli ze svého pokladu v sedmém nebi a plánovali si, že se několik měsíců nato vezmou, ale teď se zdálo, že svatbu budou muset ještě odložit.

„Já se chci vdát doma, v kostele, kde se ženili všichni mí bráchové,“ řekla Viv. „Pamatuješ si svatýho Gabriela, Simone?“

„To je ten na Sedmý ulici, že jo?“ přikývl Simon. On a Viv spolu vyrostli v Pensylvánii.

„Přesně ten. Tak v něm se brali všichni Franklinovi. Co se týče hříchu, katolíci ti odpustěj cokoli, ale nemaj rádi, když se jim to děje přímo před očima. Moje matka by hanbou umřela, kdyby její dcera kráčela svatební uličkou těhotná,“ zasmála se Viv.

„Proto počkáme, až se to narodí, a vezmeme se někdy příští rok,“ dokončil Clark, objal Viv kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. „A až si řekneme ano, budou u toho i obě naše děti. To zní hezky, ne?“

„Moc hezky,“ souhlasila Viv a zazubila se na něj. Pak se otočila na mě. „Jo a víš, co je taky moc hezký? Namalovala jsem pár novejch obrazů, měla bys je vidět. Je to série s oceánem, na kterým se během dne různě mění světlo. Pokud si je můžu sama pochválit, jsou fakt povedený.“

„Hrozně ráda si je prohlídnu. Tvoje věci prodám klientům vždycky bez problémů,“ usmála jsem se a v duchu přemítala, kdy si budu moct udělat výlet na sever. Firmě Jillian Designs se skvěle dařilo a měla jsem spoustu práce, nicméně ne přehnaně moc. Povedlo se mi najít téměř dokonalou rovnováhu mezi pracovním a osobním životem a všechno pěkně klapalo.

Jillian mě přijala nejdřív jako stážistku v posledním ročníku na vysoké a poté mě i zaměstnala. Nebyla jen mou šéfovou, kromě toho, že mi dělala vrbu a mentora, se stala i mou blízkou kamarádkou.

V posledním roce se náš pracovní vztah poněkud upravil. Když mi poprvé řekla, že se s Benjaminem přestěhují vždy na šest měsíců v roce do Amsterdamu, bála jsem se, že se moje funkce ve firmě drasticky změní. Ještě předtím, v době, kdy si odjeli na prodloužené líbánky, jsem několik měsíců vedla podnik sama a bylo pro mě vážně velkou ctí, když mi pak Jillian navrhla partnerství. Byla jsem ale taky vystrašená k smrti. Ještě víc mě děsilo vlastní rozhodnutí, že její nabídku (která se mladým designérům jen tak nepoštěstí) odmítnu. Kreativní část mého já totiž uznala, že administrativní stránka podnikání není můj šálek čaje. Jenže pokud vám někdo podá klíče ke království, nemůžete před ním couvnout.

Necouvla jsem, ale ani jsem po klíči nechňapla. S Jillian se nám podařilo vymyslet plán, který mi dovoloval pokračovat především v práci s klienty, a na chod firmy jsem dohlížela jen v její nepřítomnosti. A to pouze v obecném smyslu slova. Domluvily jsme se, že mi zůstane hlavně tvůrčí role, a přijaly jsme výbornou office manažerku, která mi pomáhala s tím, aby nám neodpojili elektřinu a aby mzdové šeky přicházely včas.

Nenechte se ale mýlit, měla jsem se co ohánět. Po rekonstrukci Viviiny zděděné viktoriánské vily v Mendocinu mě ve stejné oblasti čekalo několik dalších zakázek, čímž jsem rozšířila působení Jillian Designs i mimo sanfranciský kraj. Pracovně jsem jezdila po celém severu Kalifornie a nejjižněji jsem se dostala až do Santa Barbary. San Francisco zůstávalo pořád mým hlavním územím, ale cestování bylo fajn a bavilo mě. Navíc mě těšilo, že pomáhám jménu naší designérské firmy, která měla už tak velmi dobrou pověst.

Přestože jsem byla dost zaneprázdněná, vždycky jsem si dokázala vyhradit čas na rychlou návštěvu Mendocina s jedním přespáním u Viv, abych se podívala, na čem právě pracuje. Někdy jsem za ní jela se Simonem, někdy sama. Do tak nádherného místa jsem jezdila víc než ráda. Viv si v podkroví vily zařídila ateliér, kde malovala neuvěřitelná díla inspirovaná jejím novým domovem. Několik z nich jsem prodala pár klientům a záhy se začala šířit pověst o jejím talentu. V oblasti Mendocina už vystavovala v různých obchodech a do San Francisca přivezla pár věcí na trh s uměním. Další obrazy? Sem s nimi.

„V pondělí se mrknu do kalendáře a dám ti vědět, kdy se k vám dostanu, dobře?“

„Skvělý. Simone, co kdybys tentokrát přijel taky? Máme dva nový kajaky…,“ nadnesla Viv v naději, že tak svého dávného parťáka naláká.

„Uvidíme. Brzo mě čeká jedna velká cesta, kterou musím ještě pořádně naplánovat,“ řekl Simon jako ztělesněná zodpovědnost. Zároveň se mu ale rozzářily oči a mně bylo jasné, že myšlenka na kajak se mu setsakramentsky zamlouvá.

„Kašli na to, do prčic. Prostě přijedeš taky a hotovo. Teď potřebuju další nealko pivo. Jdeme, Clarku,“ rozhodla Viv.

„Nemožná ženská,“ zabrblal Clark pod vousy, ale s širokým úsměvem se vydal za ní směrem k baru.

„Ti dva teda neztrácejí čas, co?“ nadhodil Simon.

„To ani tamhleti dva…“ Ukázala jsem k hlavnímu stolu, kde Mimi a Ryan byli zaměstnaní jakousi předehrou před svatební nocí.

„Tohle bude hodně dlouhej večírek, co?“

„Osobně se postarám o to, aby ses dobře bavil,“ zašeptala jsem, přičemž jsem mu dlaní sklouzla po zádech a stiskla jsem mu jeho pěkný zadek.

„Ty Hanbatá holko,“ zamručel, zajel mi oběma rukama do vlasů a přitáhl si mě pro dlouhý a pomalý polibek. Poddala jsem se mu a bylo mi úplně jedno, že jsme na svatební recepci a kolem je spousta lidí. Polibek jsem mu oplatila, Simon otevřel své sladké rty a vklouzl mi do úst ještě sladším jazykem. Zrychlil se mi dech a celá jsem se rozpálila. Užuž bych přijala jeho nabídku na rychlovku, jenže z mikrofonu se ozval první přípitek a to znamenalo, že se musíme obrátit k novomanželům.

„Později,“ pošeptal mi. Byl to slib. Mmm.

Recepce proběhla bez jediného zádrhele. Všichni jsme tančili, pili a znovu tančili a pili ještě víc. Sophie a Viv se sešly nad zázvorovým pivem, vyprávěly si historky o porodu a donekonečna mluvily o čemsi, co souviselo s Björnem Borgem. Vzpomínáte na toho tenistu? Zdá se, že vymyslel jakési nosítko pro miminka. Klobouk dolů. Je hezké, když lidi rozvíjejí různé svoje vlohy.

Ať už šlo o cokoli, mluvily o tom snad celé hodiny. Jelikož Sophie otěhotněla z našeho klanu jako první, těšilo mě, že má kamarádku, se kterou může probrat, čím si prochází.

Když jsme přáli dobrou noc Mimi a Ryanovi, kteří měli zamluvený pokoj v hotelu Palace a druhý den ráno se chystali vyrazit na líbánky na Bora Bora, byla jsem už příjemně ovíněná a víc než příjemně nažhavená na jistého fešáka, který si celý večer nechával hrát Glenna Millera na přání. Ještě předtím jsem si ovšem našla chvilku pro svou kamarádku.

„Jsi fakticky nejkrásnější nevěsta, co jsem kdy viděla, Mimi. Tohle byl parádní den.“

„Dopadlo to dobře, že jo?“ zazubila se. Pak zvedla do vzduchu jednu svou nožku a prohlédla si chodidlo. „Mám úplně černý nohy.“

„Špinavý jsou teda pěkně,“ souhlasila jsem, „ale byla jsi ohromná.“

„Dík,“ zasmála se a padla mi do náruče.

„To už dovádíš s něžným pohlavím?“ nadhodila Sophie, která se zničehonic objevila.

„Pojď sem honem!“ vykřikla Mimi a vtáhla ji do našeho objetí. „Víte o tom, že vy dvě jste moje nejlepší kámošky?“

„Nejlepší kámošky, jo? A jak to, že za družičku ti šla sestřenice?“ popíchla ji Sophie a Mimi zkřivila obličej.

„Víš dobře, že jsem neměla na výběr. Matka na tom trvala a já jsem nemohla…“

„Prcku, uklidni se. Dělala jsem si srandu,“ zasmála se Sophie a políbila Mimi na čelo. „Dneska ti to zatraceně slušelo. Nám všem, sakra. A tahle párty se ti fakt povedla. Gratuluju.“

„Děkuju! Díkybohu, že ses tehdy do Ryana nezamilovala. Díkybohu, že jsi nedovolila, abych se já zamilovala do Neila. Já vím, je fakt úžasnej a skvěle líbá, ale…“

„Díkybohu, že jsme všechny skončily s těma pravýma. A to stačí, ne?“ přerušila jsem ji, přičemž jsem si vzpomněla na náš víkend u jezera Tahoe, kde tihle čtyři byli ještě špatně spárovaní. Nakonec všechno dobře dopadlo. Dva z nich se právě vzali a dva spolu čekají dítě. Pohledem jsme zabrousily na druhou stranu parketu, kde stáli naši tři pánové. Bez sak, s uvolněnými kravatami a rozcuchanými vlasy. Kristepane, jak těm to slušelo!

„Teď si jdu pro manžela a odvedu si ho do novomanželskýho apartmá,“ prohlásila Mimi s úsměvem, který byl zasněný a zároveň… necudný.

„Já si jdu pro Simona a cestou do Sausalita si spolu trochu užijeme v limuzíně.“

„Já si jdu pro Neila a pro další kus dortu, kterej si dám, až si Neil bude dávat mě.“

„Ježišikriste!“

„Dobrou, nevěsto!“

A s tím jsme Mimi vyslaly na její líbánky.

O hodinu a půl později…

„Simone. Simone. Ó bože, Simone, to je ono, přesně tam, přesně tam, nepřestávej…“

O minutu a půl později…

„Nemůžu uvěřit, že jsi u toho fakt jedla dort!“

„Jen klid. Můžeš si ho dát taky, zatímco ti budu dělat tohle…“

„Caroline, ty hanbářko. Na zadním sedadle v limuzíně… ó ano, to je ono. Ten dort je boží.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Prolog

Kapitola jedna