Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jitka Saniová

Společenství safírového srdce

Volba

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 6029. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová

Jazyková úprava Radka Svobodová

Návrh obálky Kamila Flonerová

Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.

Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

První vydání, Praha 2015

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-5963-0 (ePub)

ISBN 978-80-247-5962-3 (pdf)

ISBN 978-80-247-5780-3 (print)

Rytíři stojící po boku zakladatele Společenství safírového srdce:

Rytíř Perun – vládce z Nebeských výšin

Rytíř Veles – vládce z Nebeských výšin

Rytířka Morena – vládkyně z Nebeských výšin

Rytířka Vesna – vládkyně z Nebeských výšin

Rytířka Arella z andělských triád

Rytíř Zacharel z andělských triád

Rytíř Ringeril ze spojeného království Denních a nočních elfů

Rytíř Amras ze spojeného království Denních a nočních elfů

Rytířka Nerida – vyslankyně z vílího národa

Rytířka Danika – vyslankyně z říše jednorožců a pegasů

Rytířka Tiana – vyslankyně z dračího rodu Stříbrnošupinatých

Rytíř mistr Sírius – vznešený zástupce astrologů, mágů a numerologů

Společenství safírového srdce vzniklo v roce 935 v centru západní Eurasie, dnes zjednodušeně nazývaném Evropa, kolébka západní civilizace.

Vytvořil jej ten, kterého zákeřní vrazi předčasně sprovodili z tohoto světa. Neodešel však na věčnost. Slíbil, že bude svůj domov chránit a objeví se ve chvílích nejtěžších.

Ač ho od té doby spatřily miliony lidí, nikdo si prozatím neuvědomil, že svou přísahu dodržel a chrání srdce Evropy, kdykoliv se ukáže nějaké nebezpečí.

Tehdy svolá královskou radu Společenství safírového srdce. Její členové prověří situaci a sdělí králi získané poznatky. V případě, že je potřeba zasáhnout, se v první fázi vybírají kandidáti k členství a spolupráci. Nezáleží na věku, vzhledu, úrovni vzdělání, povolání, co si o daném člověku myslí druzí… záleží pouze na jednom: jeho srdci.

Proto to můžete být i vy,

kdo bude povolán Společenstvím safírového srdce do služby.

Prolog: Setkání královské rady

Na místě připomínajícím mléčnou mlhovinu, kde prostor i čas mají zcela jinou podobu, stálo okolo mramorového stolu dvanáct postav v bílých pláštích. Kápě měly složené na ramenech, takže bylo vidět, že jejich hlavy krášlí šlechtické čelenky odlišné tvarem i materiálem, všechny však s modrým safírem uprostřed.

Třinácté osobě v bílém plášti se zlatými ornamenty, která právě přicházela, zdobila hlavu koruna s třinácti modrými drahokamy. „Shledal jsem vaše závěrečné ustanovení správným,“ přikývl král a s povzdechem dodal, „je potřeba zasáhnout.“

Všech dvanáct postav se lehce uklonilo. Muž po králově pravici řekl: „Již jsme našli i vhodné kandidáty na připravovaný zásah.“

„Kolik myslíte, že jich bude potřeba?“

Tentokrát odpověděla žena stojící naproti králi: „Shodli jsme se, že postačí číslo planoucí hvězdy mágů.“

„Již jste vybrali toho hlavního?“

Žena přikývla. „Ano. Ve skutečnosti jsou dva. Zbývá poslední drobný test, který jsem si vyžádala, abychom jim nadobro přiřkli vůdčí úlohu.“

„Výborně.“ Král každému z nich věnoval krátký pohled a poté k nim hrdě pronesl: „Vážím si vaší ostražitosti, loajality a ochoty pomoci tomuto světu. Opět na vás čeká složitý úkol. Žehnám vám i těm, které povedete.“ Položil si ruku na hruď, ostatní učinili totéž a společně vyřkli: „Nechť Společenství safírového srdce zvítězí.“

1

Ze zápisů Společenství safírového srdce

Rytířka Arella z andělských triád: každý, kdo je poctěn získat safírové srdce, musí disponovat soucitem. Základní stupeň předpokládá, že bytost soucítí s druhy téhož druhu, v našem případě člověk s ostatními lidmi. Já, posel andělských triád, budu vždy žádat, aby členové, kteří obdrží safírové srdce, byli na vyšší úrovni. Ta se vyznačuje soucitem a myšlenkami světla vůči všem, kteří byli stvořeni. Toť mé pravidlo.

„Jdeš s námi, Kamile?“

„Kam?“

Hlouček kluků se zdrceně podíval na Kamila. Několika třídám skončilo vyučování, a tak mnozí brali nohy na ramena, aby byli co nejdříve pryč od gymplu. I přes hluk Kamil slyšel poznámky spolužáků stojících opodál: „Je snad dement? Už zase ty jeho stavy… znáš ho… někdy to s ním jde, ale někdy je pako… Kluci, jdeme…“

Skupinka se vzdalovala od Kamila, který zamračeně pátral v paměti, co se během dne ve škole stalo a on na to očividně zapomněl.

„Taky jsi nešel?“

Kamil se obrátil k přicházejícímu kamarádovi. „A kam?“

„Já jsem věděl, že je posloucháš na půl ucha, když se tě dopoledne ptali,“ zakřenil se Martin a z batohu si vyndal sluchátka. „Filipův táta zítra otevírá pizzerii s bowlingem, a tak pozval jeho kamarády na předpremiéru.“

„A jo! Doprčic, takže žádná pizza zadarmo. Ten bowling mi je ukradený, ale ta pizza mě štve. Tebe Filip nepozval?“

„Pozval, ale já fakt dneska…“

Kamil znal Martina natolik dobře, že mu to hned došlo: „Chceš dodělat nějaký obrázek?“

„Musím… tedy možná, že nemusím, ale… jo, vlastně musím. Tak čau, zítra.“

Martin odcházel s hlavou v oblacích. Jeho poslední odpověď vyzněla podivně. Kamil se za ním díval. V duchu se peskoval, proč se diví Martinovi, když on sám nechápe, co se to s ním děje. Na nic se nemohl soustředit. V noci se budil s bušícím srdcem. Ráno už po několikáté zaspal. A dnes? Jindy by šel s kluky na pizzu. Něco ho však táhlo pryč… Proč? Kam?

A tak šel a šel. Míjel tramvaje, podchody do metra, lidi i obchody. V malém pekařství si koupil dva rohlíky. Do jednoho se zakousl a snažil se zamyslet nad tím, co prožívá. Vtom se zastavil. S posledním kouskem rohlíku v puse si prohlížel místo, kam ho zavedla toulavá nálada.

Stál poblíž polorozbořené budovy. Kdysi to patrně byla malá továrna. Opuštěný areál se proměnil na pusté místo, kde žili bezdomovci. Ti na něho právě zírali. Bylo jich dvanáct. Otrhané šaty, špinavé tváře a ruce, mastné vlasy. Normální bezdomovci, a přesto v jejich přítomnosti cítil něco záhadného.

„To tady budeš stát s tím rohlíkem v puse donekonečna?“ houkl na něho mohutný muž ve vlněném svetru s dírami jako v ementálu. V rukách něco svíral. Hýbalo se to a mělo to peříčka. Asi zraněný pták.

Kamil vyndal z pusy špičku rohlíku a zašeptal: „Promiňte.“ V ten okamžik si uvědomil, že vlastně o bezdomovcích zatím nijak zvlášť nepřemýšlel. Míjel je, slyšel o nich hanlivě mluvit své spolužáky, sem tam o nich četl zprávy na internetu. Tím to skončilo. Nehaněl je, neposmíval se jim. Nic nad rámec „normálnosti“.

Žena, kdysi asi krásná, hladila psa a bedlivě ho pozorovala. Zpod starého květovaného šátku jí koukaly dlouhé vlasy připomínající slámu. Její šedý kabát patrně pamatoval sametovou revoluci, roztrhané hnědé punčochy a černé boty příchod milénia. Najednou mu bylo strašně. Uvnitř něho se zvedla vlna odporu. Jak tohle může společnost dopustit? Když zjistil, že pohled ženy míří k jeho téměř snědenému rohlíku, vyndal z kapsy u mikiny ten druhý a nabídl jej ženě.

Ta zavrtěla hlavou a s naprosto klidným hlasem, v němž nebylo ani stopy po zlobě či zahořklosti, řekla: „Já jsem si dneska už oběd našla, ale na něho nic nezbylo.“ Žena ukázala na psa s ucouranými chumáči špinavých chlupů a s povzdechem ho pohladila. Zvíře se unaveně podívalo na ni, poté na Kamila a olízlo se.

„Tak já mu ten rohlík dám.“

Žena přikývla. Kamil k nim přistoupil a opatrně podal velkému psu rohlík. Měl psy rád, vždyť jim se po domě proháněli hned tři, takže s nimi prakticky vyrůstal. Pes si vzal způsobně rohlík, dal si jej mezi packy a začal jej okusovat.

Bezdomovec opřený o zeď, u jehož nohou leželo „něco“ černého, se upřeně zadíval na Kamila. Ten raději sklopil oči. Přičemž si všiml šťastného psa, který přežvykoval pečivo, a ženy pozorující ho téměř se slzami v očích. V srdci pocítil explozi smutku, kterou nechápal. Věděl o chudobě, a přesto mu právě došlo, že dneska jeho spolužáci vyhazovali oběd, protože ty řízky podle nich nebyly správně měkké. A tady ten pes a jeho panička září vděkem kvůli rohlíku.

Kamilovi se zamžilo před očima. Tělem mu projela malátnost. Dřepl si a snažil se nepanikařit. Po vlně smutku na něho přišla zlost. Bože, napomínal se v duchu, chodím na gympl do prváku, tohle nejsou moje starosti. Já přece nemůžu změnit svět. Přesto se srdce zmítalo ve zmatku. Nenáviděl svou bezmocnost i svět, v němž je tolik problémů. Přál si změnit společnost a zároveň ji lhostejně nechat v tom, co si nadrobila.

„Ah!“ ostré bodnutí v hlavě způsobilo, že zavřel oči a mnul si spánek. Z ničeho nic se ocitl v bílém prostoru bez zdí, poblíž něho stál pouze stůl. Nad ním se vytvořil holografický obraz zářícího modrého srdce.

Kamila k němu něco přitahovalo, vtom ho ale něco táhlo pryč… Když otevřel oči, zjistil, že stále sedí v podřepu. Bezdomovci však stáli na nohou a všichni ho upřeně pozorovali.

Sevřel ho strach, že mu ublíží, a tak vstal a co nejsmířlivěji začal plácat: „Dám vám, co mám. Přísahám, že bych nikdy houml… tedy člověku bez domova neublížil. Je mi líto, co vás potkalo.“

Dívali se na něho jako na blázna. Kamil ztichl, v jeho nitru sílila jistota, že před sebou nemá opravdové bezdomovce. Je to snad nějaký krutý žert? Jde o partu, která se maskuje a bude ho chtít zabít?

Všichni k němu o krok postoupili. Kamil couvnul a začal prosit: „Neubližujte mi…“ Další krok k němu. Srdce mu bušilo. Opět zaprosil. Další krok. Nyní se zvedl i pes a přidal se ke své paničce.

Postavili se do půlkruhu a upřeně ho tři, možná čtyři nekonečně dlouhé sekundy pozorovali. Poté se žena usmála a rukou se přiblížila ke kapse jeho mikiny. Dotkla se oděvu a začala se vzdalovat. Ostatní ji následovali.

Kamil přemýšlel o tom, co vlastně prožil. Mysl ho ale odváděla stále k tomu stejnému: podívej se na ně. Otočil se a zadíval se za odcházející skupinkou. V jejich chůzi bylo něco honosného, majestátního. Nedávalo mu to smysl. S kým se to právě setkal? Cítil se bláznivě, nemohl se však ubránit myšlence: já k nim patřím.

V ten okamžik se jejich potrhané šaty proměnily v dlouhé bílé pláště.

Kamil vykřikl.

Všech dvanáct se zastavilo a obrátilo se směrem k němu. Pozoroval každého z nich s údivem, přesto ho nejvíce překvapila proměna ženy se psem. Světlé vlasy dlouhé až k pasu jí ozářily sluneční paprsky, čímž jakoby kolem něžné tváře vytvořily svatozář. V bílé róbě se stříbrnou čelenkou do špičky se safírem uprostřed připomínala anděla. Její pes, ještě před chvílí tak zanedbaný, se proměnil ve vlka s šedou třpytící se srstí a jantarovýma očima. Vlk popošel a hrdě se postavil před Kamila. Žena udělala totéž: „Jmenuji se Arella, můj vlčí anděl ti právě řekl: Síla je tvým přítelem, buď i ty jejím a nikdy ji nezneužívej.“

Muž, u jehož nohou předtím leželo „něco“ černého, přistoupil ke Kamilovi a představil se: „Jsem rytíř Ringeril.“ Po jeho boku stál jaguár, který se upřeně díval svýma smaragdovýma očima na Kamila a vrněl. Nebylo pochyb, že rytíř Ringeril je elf. Protáhlá tvář s dlouhýma špičatýma ušima působila chlapecky, zároveň však moudře a nekompromisně. Vlasy barvy medu byly sčesány za uši a krášlila je čelenka z hladkého zlata se safírem uprostřed čela. „Můj jaguáří strážce říká, že brzy zjistíš o sobě a tomto světě pravdu, která ti vyrazí dech. My, bytosti přírody, ti pomůžeme porozumět jí.“

Skupinka dvanácti opět vytvořila půlkruh. Nejvyšší muž s bílými vlasy i vousy, jehož svalnatá postava působila však vitálně a mladě, se zadíval na Kamila. Jeho oči připomínaly nebe před bouřkou. Kamila by nepřekvapilo, kdyby se v nich zablýsklo. Byl to bezdomovec, v jehož rukou ležel zraněný ptáček. Z něho se vyklubala poštolka, která seděla na pánově předloktí a zvědavě natáčela hlavičku na Kamila. „Pozdravuj tátu,“ řekl muž, aniž by se představil. Krátce pohladil poštolku, rozhlédl se po skupince a přikývl. Všichni se obrátili a odcházeli od naprosto oněmělého Kamila.

Ušli pár kroků, když se Arella obrátila a zvesela se na Kamila podívala: „Mimochodem, nic jsem ti z mikiny nevzala. Naopak jsem ti tam něco dala.“

A všech dvanáct za pochodu náhle zmizelo.

2

Ze zápisů Společenství safírového srdce

Rytířka Morena – vládkyně z Nebeských výšin: vše, co bylo stvořeno Láskou nejvyšší, má svůj význam, účel a krásu. Očerňováním bytostí, živočichů či například některých ročních období a druhů počasí dochází k oslabování šlechetnosti v duši toho, kdož tak činí. Já, vládkyně období Zářivé čistoty, budu pozemské členy Společenství safírového srdce učit toto: lásku dáváme těm, které si vybere naše srdce. Respekt a úctu si však zaslouží všichni, kdož dodržují první a nejzákladnější pravidlo Vesmíru: neubližovat. Já, vládkyně období Hvězdy míru, s poctou a radostí v srdci předám safírové srdce tomu, kdož naplňuje mé učení.

Martin odhodil batoh a zapnul počítač. Došel si pro chleba s máslem a ředkvičkami a pak už si spokojeně hrcnul do otočné židle u počítače. Ve Photoshopu si otevřel obrázek, na kterém začal před dvěma dny pracovat. Dnes jej dodělá. Nemohl se od této ilustrace odtrhnout. Vypracoval ji do sebemenších detailů, přičemž se mu dostávala stále více… pod kůži? Ne, tak to necítil. Vrývala se mu přímo do srdce.

Popojel s křeslem kousek od počítače, vzal si talířek a kousl do chleba. Pokojem se roznesly zvuky chroupání. Tentokrát však chuť svého oblíbeného jídla nevnímal. Zíral na obrázek a ovládl ho pocit naprosté spokojenosti. Kochal se sněhem pokrytou krajinou, s níž kontrastoval strom obalený tyrkysovými kvítky. U něj stála žena, kterou za chvíli hodlá dokončit. Po její levici ležel jaguár, sněžný leopard a bílý vlk, na jejichž hlavách se třpytil sníh. Po pravici jí nakreslil bělostného koně s hřívou ozdobenou tyrkysovými kvítky.

Martin si nacpal do pusy poslední sousto chleba, přisunul se k počítači a zahuhlal: „Tak jdem na tebe, krásko.“

Nikdy předtím se mu nestalo, aby téměř s třesoucí se rukou chňapl po tužce a na okamžik zaváhal, než ji položil na grafický tablet, který používal k ilustracím.

Žena už měla kompletní rysy, na řadě byla práce s barvami. Dlouhé vlnité vlasy vybarvil bílou a ozdobil je stříbrnými sněhovými vločkami a tyrkysovými kvítky. Její oči odrážely krásu zimního nebe, a tak klepl na ikonku s odstínem světle modré. Tu aplikoval i na rty a nehty. Na šaty, jež barvou splývaly se sněhem, začal malovat ledové vločky, když vtom uslyšel smích připomínající cinkot zvonečků: „Jsem šťastná, když mě lidi malují takovou, jaká jsem. Ne jako tu příšernou smrtku, kterou na konci zimy hází do potoka.“

Martin stočil zrak do prostoru vedle stolu s počítačem. Grafická tužka spadla na tablet. Nebylo pochyb. Ta, kterou právě domalovával, stála v jeho pokoji. Srdce mu zběsile bilo. Mysl chtěla přemýšlet o všem možném, jen se jí nechtělo pitvat, zda se právě zbláznil, či ne. A tak se prostě zeptal na tu nejpřirozenější věc: „Tebe, tedy jako smrtku, hází do potoka?“

„Jmenuji se Morena. Nikdy jsi neslyšel o tom, jak se na jaře zbavují zimy? Vytvoří smrtku, kterou s halasným veselím utopí v potoce.“

Martin se podíval na svou ilustraci: „Proč by to někdo dělal?“ Ukázal na monitor: „Zima je krásné období.“

„Zářivé čistoty a míru, viď?“

„Jo, přesně tak,“ souhlasil. Když se usmála, Martin si pomyslel, jak je snadné zamilovat se. A strašně moc si přál utěšit ji: „Když o tom zvyku nevím, tak už bude na ústupu. Nic si z toho nedělej, staré zvyklosti jsou blbosti.“

„Ti, kteří ten rituál provádějí, se oslabují.“

„Co tím myslíš?“

Morena se k němu naklonila. Štíhlé prsty mu prohrábly kaštanové vlasy. Z jejích očí čišela ledová krása, která pronikala do jeho těla. Cítil chlad, a přesto horkost: „Jakmile někdo očerní nějakou bytost a učiní z ní zlo, ztrácí její přízeň. Zima byla stvořena, aby si přírodní síly odpočinuly. Pod mou vládou nastává období míru a čistoty. Pokud ze mě někdo udělá ohavnou smrtku, které se musí zbavit jako nějakého zla, nemůže čekat pomoc od žádné z bytostí zimy.“ Dýchla na něho, v jejím dechu však nebylo ani stopy po chladu. Zaplavila ho síla ledovců, něha sněhových vloček a krása bílé krajiny.

„Líbíš se mi,“ vyjekl, a vzápětí toho litoval.

Pousmála se, napřímila se a pozorovala obrázek na monitoru. Z očí jí zmizel klid, začaly v nich tančit vločky radosti. „Já vím, proto jsem tu a chci ti dát tohle.“

Morena ho uchopila za ruku, něco mu vložila do dlaně a tu pak zavřela. „Nevidíme se naposledy,“ opět se zasmála a Martin si vzpomněl na rolničky. „Nejdříve ale musíš leccos pochopit a dozvědět se. S tím ti pomůže Kamil.“

Dotkla se obrázku na monitoru. „Opravdu se ti povedl. Ráda ti kdykoliv pomůžu.“ Martin mrkl na ilustraci, pak zpět na… už tam nebyla. Byl vyjevený, plný pochyb a otázek, rozrušený, naštvaný, že zmizela, na druhé straně šťastný, že se jí líbil jeho výtvor. „Proč mi dala tohle?“ zašeptal zmateně, když rozevřel dlaň.

Table of Contents

Prolog: Setkání královské rady

1 Ze zápisů Společenství safírového srdce

2 Ze zápisů Společenství safírového srdce