Vzor citace: KŘÍSTEK, A. Osvojení dětí. Úplná adopce v českém právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016, 136 s.

Právní stav publikace je k 31. 12. 2015.

Recenze:

JUDr. Zuzana Zárasová

© Mgr. Adam Křístek, 2016

ISBN 978-80-7552-022-7 (brož.)

ISBN 978-80-7552-023-4 (e-pub)

O autorovi

Mgr. Adam Křístek (1979) vystudoval Právnickou fakultu UK. Roku 2005 obhájil diplomovou práci Obecná ochrana přírody a krajiny; vedoucím této práce byl doc. JUDr. V. Stejskal. V roce 2004 začal pod odborným vedením zejména dr. L. Zamboje či Mgr. A. Svobodové pracovat v pražském spolku Poradna pro občanství, občanská a lidská práva. Zabývá se např. rodinným a bytovým právem, právy pacientů, antidiskriminačním právem či problematikou předlužení aj. Je členem Výboru pro práva dítěte Rady vlády ČR pro lidská práva. Od roku 2011 působí také na MPSV. Přednáší sociálně-právní ochranu dětí na Institutu pro veřejnou správu Praha. Pravidelně publikuje v odborném tisku, zejména v časopise Právo a rodina.

Seznam zkratek

Zkratky právních předpisů:

Listina – usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. z. o. – císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský (všeobecný zákoník občanský)

obč. zák. – zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

o. s. ř. – zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

tr. zákoník – zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva – revidovaná Evropská úmluva o osvojení dětí (Štrasburk, 27. 11. 2008) (není-li uvedeno jinak)

Úmluva o právech dítěte – sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 104/1991 Sb., o Úmluvě o právech dítěte

z. ř. s. – zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zák. o osvojení – zákon č. 56/1928 Sb., o osvojení

zák. o soc.-práv. ochraně dětí – zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí

zák. o rodině – zákon č. 94/1963 Sb., o rodině

Ostatní zkratky:

FOD – Fond ohrožených dětí

MPSV – Ministerstvo práce a sociálních věcí

OSPOD – orgán sociálně-právní ochrany dětí

Poděkování

Za cenné postřehy, připomínky a jinou pomoc při zpracování

této práce děkuji zejména Mgr. Kláře Trubačové, bývalé vedoucí

oddělení ochrany práv dětí a náhradní rodinné péče MPSV,

Mgr. Danielu Hovorkovi, dlouholetému pracovníku MPSV,

a advokátu Mgr. Davidu Strupkovi. Za cenné praktické zkušenosti

pak Poradně pro občanství, občanská a lidská práva, z. s.

Věnováno všem, kteří v uplynulých desetiletích

ztratili děti, rodiče, sourozence a další příbuzné.*[1]

[1]* Mělo by být řečeno: „věnováno také těm, kdo získali novou rodinu“. To se však při adopci rozumělo a rozumí samo sebou, aniž by nutně musel platit i onen osudový obsah, uvedený v dedikaci.

KAPITOLA 1

Úvod

Osvojení neboli adopce, tedy přijetí cizí osoby za vlastní, je právní institut, který je znám od dob starověkého Říma a je součástí všech evropských právních řádů, ovšem v různé podobě. Jeho pojetí i chápání v českých podmínkách, a to jak z hlediska právního, tak především politického i celkově společenského, však vykazují již mnoho desetiletí řadu deformací a sporných míst. Řadu nejkřiklavějších z nich odstranila nebo alespoň zmírnila rekodifikace soukromého práva, tedy především nový občanský zákoník z roku 2012, stejně jako recentní judikatura z posledních let. V řadě případů však tyto chvályhodné počiny představují nalévání mladého vína do starých měchů, neboť změny se nedotkly vadné podstaty právních pravidel, pouze je „zlidštily“. Praxe má přitom z mnoha důvodů problém odpoutat se od starých pořádků, kořenících především v ponuré době poloviny minulého století.

Hned úvodem je přitom třeba zmínit určitý paradox, jehož příkladem je nakonec i sama tato práce. Totiž, že osvojení je ve veřejném prostoru včetně odborné debaty přikládána neodůvodněně příliš velká pozornost, která vůbec neodpovídá jeho faktickému významu z hlediska kvantitativního a nakonec i kvalitativního. Tomu koresponduje i poněkud zeširoka pojatá právní úprava, která svým rozsahem zastiňuje řadu svým významem mnohem důležitějších právních institutů soukromého či rodinného práva.[1] V Českých zemích žijí necelé 2 miliony dětí, tedy osob mladších 18 let. Průměrný počet narozených dětí v posledních letech představuje necelých 110 tisíc dětí ročně. V evidenci městských úřadů jako orgánů sociálně-právní ochrany dětí bylo během roku 2014 průměrně celkem zhruba půl milionu případů, z nichž evidovaných v onom roce bylo 61 tisíc. Tento počet sám o sobě nevypovídá vůbec nic o rozsahu problematiky „ohrožených dětí“, neboť evidovány jsou nejen děti, jejichž rodiče porušují své povinnosti vyplývající z rodičovské odpovědnosti nebo děti týrají apod., ale podstatná část evidovaných případů se týká pouze opatrovnictví dětí v soudních řízeních – každé dítě, v jehož případě soud rozhoduje o jeho poměrech včetně např. styku s dítětem či výživného, byť jen v souvislosti s „dohodnutým“ rozvodem rodičů či schválením rodičovské dohody, musí mít opatrovníka, kterým je ustanovován právě uvedený orgán. To přitom vůbec neznamená, že by šlo o dítě „ohrožené“. Opatrovníkem byl v daném roce orgán sociálně-právní ochrany dětí ustanoven ve více jak sto tisících případech. V roce 2014 bylo dle údajů, které tyto orgány mají k dispozici, svěřeno soudem mimo péči vlastních rodičů do cizí rodinné péče přes 4 tisíce dětí, často i v rámci širší rodiny dítěte, a to včetně pěstounské péče. Do ústavní formy cizí péče pak bylo v daném roce svěřeno kolem dvou tisíc dětí. Tedy dohromady v roce 2014 soudy meritorně rozhodly o svěření dítěte do cizí péče zhruba v šesti tisících případech (ne vždy ovšem jde o odebrání dítěte rodičům, v řadě z těchto případů již jiná forma cizí péče o dítě takovému rozhodnutí předchází, včetně předchozí předběžné úpravy poměrů apod.; číslo tak nepředstavuje počet dětí „odebraných z rodiny“, to je nižší). Do péče poručníka jako osoby blízké bylo v roce 2014 podle evidence MPSV svěřeno jen 202 dětí a do péče cizího poručníka téměř stejný počet – 201 dětí. Orgány sociálně-právní ochrany dětí v tom roce ostatně podaly „pouze“ 264 návrhů na zbavení rodičovské odpovědnosti, což je pravidelný předpoklad pro jmenování poručníka. V důsledku všech těchto opatření nepřestávají ovšem být rodiče rodiči, neztrácejí všechna svá práva ani povinnosti a děti neztrácejí své nároky vůči rodičům a samozřejmě nezaniká ani příbuzenství, čili svazky s celou přirozenou rodinou dítěte. Péče rodičů těchto dětí může být v budoucnu kdykoli obnovena. Úplně a „pravě“ osvojeno bylo naproti tomu cizím osvojitelem (či osvojiteli – manželi) „jen“ cca 300 dětí. Lze-li osvojení chápat i jako nové symbolické „narození“ dítěte v nové rodině, pak již z poměru živě narozených dětí sto tisíc ku třem stům dětem „narozeným“ osvojením je tak zřejmé, že význam tohoto institutu je mnohem omezenější, než se z veřejné debaty často zdá. To samé platí také při nepřesném a ve své podstatě nesprávném chápání osvojení jako „náhradní rodinné péče“, poměříme-li oněch zhruba 6 tisíc rozhodnutí s číslem 300. („Nepravá“ osvojení, tedy ta, kde za vlastní přijímá dítě manžel rodiče, sem nelze pochopitelně vůbec zahrnovat, s „náhradní“ péčí nemají společného nic.) Ani v předchozích letech tomu nebylo zásadně jinak, počet „cizích“, tedy tzv. pravých osvojení byl, pravda, o něco málo vyšší, ale nikoli řádově, když se pohyboval dle statistik, vedených Ministerstvem práce a sociálních věcí, kolem pěti set. Snížení o zhruba jednu třetinu je navíc zřejmě jen dočasné, když lze mít za to, že bylo vyvoláno také jednorázovou situací týkající se řízení zahájených sice až po 1. 1. 2014, připravovaných však již před tím. Byla totiž prodloužena doba předadopční péče z jen symbolických tří měsíců na přece jen delšího půl roku. Tato osvojení by za platnosti předchozí úpravy mohla být vyřízena o čtvrt roku dříve a počet věcí během roku 2014 by tak bez nabytí účinnosti nového občanského zákoníku býval tedy také o něco vyšší. Přesto lze však říci, že se u nás ve srovnání se zahraničím osvojuje stále příliš a stále příliš jednoduše. Což současně ani neodpovídá skutečným našim tradicím (těmi nejsou myšleny deformace po roce 1948), neboť osvojení u nás bývalo v minulosti naprosto výjimečné.[2]

Kdo by mohl něco namítat proti názoru, že pro dítě je nejdůležitější milující rodina? Nikdo. A pokud rodiče své dítě „nechtějí“ nebo je „nemilují“ podle kritérií, které si stanovila společnost, mělo by být co nejrychleji umístěno tam, kde mu péči s láskou rádi nabídnou. Tedy by mělo být co nejrychleji „osvojeno“. A to i jaksi „za trest“ krkavčím nebo jinak nezpůsobilým rodičům. To je v kostce rozšířený názor veřejnosti, často i odborné. Slýcháme pak ve sdělovacích prostředcích či čteme v novinách stesky, jak zdlouhavý a komplikovaný je proces osvojení. A přesně to odpovídá stereotypnímu vnímání institutu osvojení, ovšem osvojení nikoli takového, které má svůj původ již ve starověku a provázelo naši civilizaci staletí, ale osvojení deformovaného spolu s celou oblastí náhradní péče o děti u nás především po roce 1948. Byť je třeba přiznat, že problematické prvky se objevovaly již dříve a také je lze pozorovat i na západ od našich hranic.

Již císař František Josef I. si osvojil heslo „vše pro dítě“. Na konci XIX. století byla tato éra někdy také zvána „stoletím dítěte“, přístup k dítěti a dětství se od dřívějších dob podstatně změnil. Mimo jiné se také stalo součástí „společenského statusu“ mít dítě. Dítě najednou bylo a bohužel i zůstává také „pozičním statkem“, jakkoli neslušné a nežádoucí je to v „dobré společnosti“ vůbec vyslovit. Kde je však vzít, když to například není přirozeně možné? Právo proto vyšlo v různých zemích tu více tu méně vstříc dychtivosti (osvojitelů, ne ohrožených dětí) po „úplné adopci“ se vším všudy. Tedy po takové úpravě adopčního poměru, do jehož vzniku by rodiče pokud možno co nejméně zasahovali, s osvojiteli se nejlépe vůbec nikdy neviděli a neobtěžovali je tak svou existencí, a aby z adopčního řízení byli co nejdříve zcela vyšachováni. Po úpravě adopčního poměru, v němž jsou přirození rodiče nakonec ze života dítěte zcela vygumováni, kdy jsou přepisovány matriky a rodné listy, měněna rodná čísla, kdy jsou stanovovány zákazy dítě kontaktovat, určují se sankce za přestupky s tím spojené atd. Rovněž tak úzkostlivé tajení skutečnosti osvojení před dítětem až do jeho dospělosti, resp. „na dobu neurčitou“, s čímž mimo jiné souvisí i vyloučení dědění osvojeného člověka v jeho přirozené rodině, tak jistě nebylo pouze českou (československou) deformací.

Výstižně naznačené posuny vyjádřila důvodová zpráva k zákonu o právu rodinném č. 265/1949 Sb., kde se uvádí, že „společnost na přechodu k socialismu má též úplně jiné stanovisko k rodinným poměrům obdobným poměrům mezi rodiči a dětmi než měšťácká společnost. Také osvojení v měšťácké společnosti, jíž bylo převzato již z předkapitalistické doby, slouží především k zachování rodinného majetku a hospodářských vztahů spočívajících na pokrevním příbuzenství v rodinách, kde není dětí. Z vývoje instituce osvojení vysvítá jasně její úzká souvislost s rodovými a majetkovými výsadami vládnoucích tříd, která nebyla ani setřena poměrně moderní úpravou osvojení za první republiky. V nové společnosti osvojení bude oproštěno od převahy majetkových zájmů a umožní pracujícím, aby pomoc, kterou poskytují opuštěným dětem, byla spojena s přechodem osvojence do rodiny osvojitelovy“. Na pranýř se tak dostaly zejména „neslušné“ majetkové zájmy všech zúčastněných, jako by tu snad ani nebyly. Příklon k „úplné adopci“ pak poúnorový zákonodárce prozaicky popsal slovy, že „z tohoto ustanovení je patrná nová funkce instituce osvojení ve společnosti směřující k socialismu“.

Na to, že naše „tradiční“ pojetí osvojení není zcela v pořádku, velmi decentně upozorňovala již starší literatura. Tak již v roce 1974 bylo napsáno, že „poměrně dlouhou dobu [pozn. aut. cca 1950–1964] se ústavní výchova vedle osvojení pokládala za jedinou formu náhradní výchovy dětí, jejichž rodiče nebyli z různých příčin schopni své děti řádně vychovávat“.[3] To bylo jistě správné konstatování, které plně odpovídá pojetí osvojení, jak je vylíčila důvodová zpráva k již citovanému zákonu o právu rodinném z roku 1949: „Takže pro budoucnost nebude již osvojení právním prostředkem k tomu, jak z nedostatku jiných možností zachovat rodinu jako kapitalistickou buňku, tj. zajistit přechod rodinného kapitálu na osobu rodině zavázanou. Nové pojetí osvojení naopak umožní pomoci společnosti při výchově jejího dorostu tam, kde o jeho řádnou výchovu nemůže být dobře postaráno jinak, než v řádné rodině ochotné převzít tento společenský úkol na sebe.“ Pakliže k pojetí osvojení jako výlučné formy jiné rodinné péče o dítě přistoupilo zjištění, že „moderní psychologické, pediatrické i pedagogické výzkumy však prokázaly již před léty nepříznivý vliv dlouhodobého pobytu dítěte v ústavu na jeho psychický i somatický vývoj a na rozvoj citové stránky jeho duševního života“[4], vycházející mimo jiné ze zjištění profesorů Zdeňka Matějčka a Josefa Langmeiera, publikovaných již počátkem 60. let, je nasnadě, že osvojení dítěte muselo být nutně vnímáno jako nepopiratelné „dobro“ především pro dítě samotné a zejména jako fakticky jediná alternativa hromadné péče v ústavu. A v tomto přesvědčení bylo také vychováváno několik generací zúčastněných odborníků, kteří jsou v souvislosti s institutem osvojení klíčoví. Tedy soudců (spíše soudkyň), advokátů (zastupujících osvojitele), dětských lékařů (spíše lékařek), psychologů a sociálních pracovníků (spíše pracovnic). Výše zmínění odborníci jsou vždy typickými představiteli střední třídy, popřípadě vyšší střední třídy. To samé lze předpokládat i u osvojitelů, ačkoli povšechné studie o typech zájemců o osvojení se zpravidla věnují jejich psychologii a důkladná sociologická analýza zřejmě není k dispozici. Pokud by takové tvrzení plně neplatilo u vzdělání (jsou tu jistě nejen vysokoškoláci), u majetkové situace je to zcela jasné. Navíc velká část těch, kdo nějakým způsobem rozhodují také o koncepčních otázkách osvojení, a to včetně politiků či výše postavených úředníků, často také blízce či vzdáleně nějakého osvojitele znají, nebo jej dokonce mají v rodině, nebo k osvojitelům alespoň intuitivně cítí stavovskou sounáležitost. To neznamená, že by tyto mimoprávní skutečnosti musely být nutně z morálního hlediska odsuzovány, jen je dobré si je občas také uvědomit. Jakkoli sporné může být ono sociologizující marxistické pojetí, které právo nahlíží jako vůli vládnoucí třídy povýšenou na zákon, úprava a proces osvojení této myšlence spíše nahrávají. Je zřejmé, kdo tu tahá za kratší konec provazu v případě „pravého“, tedy cizího a „úplného“ osvojení. Jsou to samozřejmě přirození rodiče, často potenciální samoživitelky, lidé chudí, na rozdíl od osvojitelů bez možnosti dosáhnout na advokátní pomoc, ve svízelné, ba zoufalé sociální nebo i zdravotní situaci, bez zázemí a podpory atd. A není zajisté ani významné, zda je jim v konkrétním případě ponecháno alespoň právo s osvojením vyslovit souhlas, či je jim, tak jak je tomu ovšem v rozporu se základní zásadou § 809[5] obč. zák. téměř u každého druhého cizího osvojení, upřeno i toto minimum.

Kritické diskuse o osvojení se z popsaných důvodů často dosud vedou o okrajových či přímo zcela marginálních detailech. Například, zda má ta či ona lhůta být o pár měsíců delší či kratší (raději samozřejmě kratší – tím dříve bude dítě v „milující náruči“!), zda opatrovník dávající souhlas s osvojením jménem rodičů je opatrovníkem rodičů, dítěte nebo snad někoho jiného, jak moc úzkostlivě utajovat dokonce i před účastníky onoho právního poměru jakékoli informace „z minulosti“ či naopak „současnosti“ dítěte atd. Je však třeba se podívat na samou podstatu „tradičního“ českého pojetí osvojení, které za prvé „tradiční“ vůbec není a za druhé by spíše potřebovalo uzdravení ve svém kořeni než nějaké kosmetické, a po pravdě řečeno zcela nepodstatné, změny stran lhůt, manipulace se spisem či s rodným číslem nebo nějaká zbytečná puristická formulační vylepšení, zejména v procesním právu. Nejedná se přitom vždy nutně o změny legislativní. Podstatné je především „přehození výhybky“ ve vědomí rozhodujících aktérů. Cílem této práce je proto především sestoupit k podstatě a podívat se na institut osvojení v jeho základu.

Na úvod je zajisté také dobré zmínit, jaké byly některé představy o budoucí úpravě osvojení v době přípravy nového českého občanského zákoníku, vydaného pak v roce 2012. Pražská učebnice občanského práva z roku 2002 v této souvislosti (rovněž v úzké návaznosti na Věcný záměr občanského zákoníku z roku 2000) mj. uvádí následující myšlenky.[6] „V této souvislosti je třeba vyjít z primárního zájmu dítěte být s vlastními rodiči, a osvojení tudíž umožnit jen v případech, kdy dítě již od svých biologických rodičů nemůže ‚nic očekávat‘.“ Taková skutečnost samozřejmě musí být dána objektivně s určitou mírou předvídatelné pravděpodobnosti. „Blanketový“ či „adresný“ souhlas rodiče s osvojením samy o sobě takovou skutečnost samozřejmě nijak neprokazují. „Právní úprava by se měla zaměřit na urychlení řízení o převedení dítěte z ústavní péče do péče individuální, dále na zajištění individuální péče takové povahy, resp. kvality, která by dítěti skýtala péči a lásku, zároveň však jeho vlastním rodičům zabezpečovala prostor pro upravení svých poměrů tak, aby se k nim dítě mohlo vrátit, a konečně, aby ti, kdo si dítě převezmou do své péče, měli více závazků, povinností a odpovědnosti a méně práv, než se jim dostává v současné době.“ Jinými slovy na obecné úrovni: úprava by měla zohledňovat zájmy dítěte (mezi něž patří např. také právo na identitu), ne zájmy osvojitelů, které tehdejší úprava garantovala především. Taková nová úprava by se měla zaměřit na urychlení řízení o převedení dítěte z ústavní do individuální péče, nikoli na „urychlení řízení o osvojení“, neboť individuální péče může a má být zajištěna v první řadě jinými právními instituty než osvojením (faktická péče, pěstounská péče apod.). Z procesního hlediska by si důsledné provedení takových zásad ochrany zájmu dítěte vyžadovalo např. možnost rodičů odvolat souhlas s osvojením až do vyhlášení konečného rozsudku (popř. do okamžiku, kdy nabyde právní moci). K tomu učebnice výslovně uvádí: „Souhlas rodiče k osvojení je třeba vždy považovat za podmíněný; rodič by proto měl mít právo svůj souhlas až do rozhodnutí o osvojení odvolat (to ostatně odpovídá úpravě, kdy muž, který o sobě tvrdí, že je otcem dítěte, podá návrh na určení otcovství, čímž dojde k přerušení řízení o osvojení).“ Škála právního postavení subjektů zúčastněných na adopci z hlediska jeho „síly“ by tak měla být sestupně tato: dítě (osvojenec) – rodiče – osvojitelé (zájemci o osvojení). Neboť „tyto osoby (pozn.: osvojitelé) by měly být především povinny – aniž by si byly jisty tím, že dítě u nich zůstane ‚navždycky‘ – o dítě osobně pečovat řádně, s veškerou pozorností a láskou, sžívat se s ním, dennodenně zvažovat, zda by mohlo být v budoucnu opravdu všechno ‚v pořádku‘, a to vše po dobu, která se ukáže jako nezbytná k tomu, aby se najisto postavily všechny faktické poměry (připravovaná právní úprava [pozn. tedy občanský zákoník č. 89/2012 Sb.] by neměla odpovědnost osoby, které je dítě svěřeno, budovat na její jistotě, že se stane osvojitelem, nýbrž na kvalitě její péče o osobu dítěte a jistotě o její lásce k němu). Pokud se nepodaří k takovému zjištění dospět, měly by právní poměry buď zůstat nezměněny, anebo namísto osvojení volit cestu např. pěstounské péče“. Dodejme – např. také poručenské péče apod. „Přístup k institutu osvojení by se měl odrazit i v míře potlačování dosud zdůrazňované anonymity osvojení.“ Věcný záměr občanského zákoníku z roku 2000 nad rámec textu recipovaného do učebnice občanského práva z roku 2002 v této souvislosti dodává: „Tzv. anonymitou osvojení se totiž klade apriorní překážka uplatnění práva člověka znát svůj původ. Výhrada, kterou právě v tomto bodě Úmluvy o právech dítěte Česká republika vyslovila, dosud existuje, a je také pravidelně předmětem kritiky České republiky ve výročních hodnotících zprávách. (Kromě toho je třeba brát ohled na recentní doporučení psychologů k co nejranější informaci dítěte o pravém stavu věcí. Nelze pominout ani skutečnost, že se prakticky celosvětově rozvíjí činnost agentur zprostředkovávajících osvojení, jejichž činnost je založena právě na vzájemném poznání všech zúčastněných – rodiče ‚vlastní‘ a ‚nevlastní‘ se spolu zcela samozřejmě stýkají).“ Čtenář, který dočte tuto práci celou, si jistě učiní sám závěr, zda se tyto myšlenky a naděje vkládané do budoucí právní úpravy osvojení podařilo nakonec v novém občanském zákoníku a souvisejících předpisech zhmotnit, a v jakém případně rozsahu.

[1] Úprava osvojení (včetně osvojení zletilého) má jen v občanském zákoníku 60 paragrafů. Srov. s celkem 7 tomu korespondujícími paragrafy o. z. o. z roku 1811 či s 12 věcnými paragrafy zákona o osvojení z roku 1928 č. 56.

[2] Důvodová zpráva k zákonu o osvojení č. 56/1928 Sb. (senátní tisk 1494/1922) situaci v historických českých zemích srovnává se situací v bývalé uherské části republiky ve 20. letech XX. století takto: „Kdežto v území Československé republiky mimo Slovensko a Podkarpatskou Rus jest osvojení (adopce) případem velmi řídkým, jest zde naopak zjevem velmi rozšířeným, o čemž nejlépe svědčí, že došlo ročně přes 300 žádostí za potvrzení smluv ministerstvem spravedlnosti“ (pozn. aut.: podle uherského práva osvojovací smlouvu nepotvrzoval soud tak jako v oblasti působnosti obecného zákoníku občanského, ale ministerstvo).

[3] Pěstounská péče. Organizační a tiskové oddělení Ministerstva práce a sociálních věcí ČSR Praha, 1974, s. 2.

[4] Tamtéž.

[5] K osvojení je třeba souhlasu rodičů osvojovaného dítěte.

[6] Knappová, M., Švestka J. a kol. Občanské právo hmotné. Svazek III. Díl čtvrtý. Rodinné právo. Praha: Aspi Publishing, 2002, s. 148.

KAPITOLA 2

Poznámka k povaze „adopčního aktu“

České právo se již téměř 70 let brání jako čert kříži tomu, vnímat akt osvojení, tedy soubor právních jednání jeho účastníků, jako smlouvu. Zásadně odmítá takové pojetí adopčního aktu, které přitom platilo celá staletí až téměř do současnosti.[7] Trvá na dogmatu, že právoplatné účinky má výhradně rozhodnutí orgánu státu, tedy rozsudek, a samotná ujednání stran jsou fakticky bez jakékoli právní relevance. To lze vnímat i jako určitou „byzantinizaci“ tohoto statusového institutu, a to i na základě připomenutí rozdílu „západního“ a „východního“ pojetí u jiné „statusové smlouvy“, totiž smlouvy manželské. V západní tradici sňatek uzavírají snoubenci (dle kanonického práva si navzájem výměnou manželských slibů udělují svátost manželství), kterou veřejná autorita (tradičně církev) pouze potvrzuje (schvaluje); nedostatek „schválení“ veřejnou autoritou je tu stíhán sankcí neplatnosti dokonce teprve od 16. století. Naproti tomu ve východní tradici tato „svátost“ není v disposici snoubenců, ti si ji neudělují navzájem, ale uděluje ji přímo církev prostřednictvím duchovního. S popsanou zásadní koncepční a symbolickou změnou se zákonodárce v roce 1949 vypořádal stručně tak, že vzhledem k novému společenskému významu osvojení přiznává osnova v osvojovacím řízení hlavní úlohu lidovým soudům. Osvojení totiž vzniká rozhodnutím soudu na žádost osvojitele.

„Zákazem“ hovořit o adopční smlouvě je výstižně demonstrováno, jak je případná „smluvní volnost“ stran u nás kategoricky vylučována, resp. zásadně omezena v lepším případě pouze k jedinému – k vyjádření souhlasu (nebo nesouhlasu). Revidovaná Evropská úmluva o osvojení dětí (dále jen „Úmluva“) stejně jako pro ČR dosud platná zastaralá Úmluva o osvojení dětí z roku 1967 hovoří přitom o nutnosti povolení orgánu veřejné moci, v anglickém znění slovem granted, zpravidla překládaného slovy „že o něm rozhodne“, což se však nevylučuje s rozhodnutím ve formě „přivolení k/schválení něčeho“. V rovněž autentickém francouzském znění se ostatně užívá pojem autorisé. Také český překlad související a v jistém smyslu základní, a tedy důležitější Úmluvy o právech dítěte v čl. 21 hovoří výslovně o povolování osvojení k tomu kompetentními orgány. Že se osvojení zakládá smlouvou mezi stranami, kterou povoluje (schvaluje) soud, ostatně pregnantně vyjadřuje ustanovení § 192 o. z. o. tak, jak po sérii zásadních a podstatných novelizací platí dnes v Rakousku[8], jehož právní řád je po slovenském našemu jistě nejbližší.

„Adopční akt“, u něhož se tedy vzhledem k našim „tradicím“ musíme dnes až úzkostlivě vyhýbat byť jen myšlence na pojmy „smlouva, ujednání, dohoda“, svou klasickou smluvní podstatu přesto nezapře ani u nás. Byť jde o „smlouvu“ velmi zvláštní, když ji nelze uzavřít ani jinak nejpřísnější formou, tedy ve formě veřejné listiny, ale výlučně ústním prohlášením (jen ze strany osvojitele písemně ve formě „návrhu“), a to jedině před soudem. Na stranu druhou strany nemusí být přítomny současně a tento souhlas činí nepřímo vůči soudu,[9] nikoli přímo vůči sobě navzájem, tedy je tu soud jakýmsi zprostředkovatelem výměny těchto souhlasů. Absurdním prvkem tu je pak skutečnost, že jedna ze stran (ta rodičovská) se v řadě případů (fakticky skoro ve všech) nemusí vůbec dozvědět, že druhé dvě strany souhlas daly či nedaly (tedy především, že „smlouva“ je „uzavřena“, resp. potvrzena soudem a vyvolává rovněž pro tuto stranu adopčního poměru zcela zásadní právní účinky) – soud jako „zprostředkovatel“ ji o tom nevyrozumí.

Podstatou „adopčního aktu“ je jistě „vznik práv“ na straně jedné a „zánik práv“ na straně jiné. Tyto strany jsou přitom pojmově tři, neboť se jich přímo týkají podstatné statusové důsledky osvojení – jsou to tedy (1) osvojenec (dítě), (2) rodiče dítěte (oba, popřípadě jen jeden z nich) a (3) osvojitel (popřípadě dva osvojitelé – dnes výlučně manželé).[10] Mohou tedy na jedné straně vztahu být i dvě osoby. Osvojení nelze žádnému z těchto účastníků soudním rozhodnutím vnutit, a to ani v českém právu (na rozdíl např. od pěstounské či ústavní péče, které jsou vždy také soudním omezením rodičovské odpovědnosti, s nímž rodič pochopitelně obvykle souhlasit nebude a ani pojmově nemůže, neboť se nemůže platně vzdát své povinnosti o dítě pečovat, § 855 odst. 1 věta druhá obč. zák.). Souhlasy lze nejvýše nahrazovat (s výjimkou osvojitele), být tu však musí vždy. Tak jako je smlouva uzavřena okamžikem, kdy všechny strany projeví souhlas s jejím obsahem, je tak proto i zde nezbytný souhlas (konsensus) všech dotčených stran. A samozřejmě, jak vyplývá i z Úmluvy, přistupuje k tomu „povolení“ či schválení soudem, jinak by ony souhlasy stran nemohly dojít svého naplnění.

Jsou i další osoby, kterých se osvojení týká, můžeme snad říci nepřímo, byť to jistě není přesné (právní účinky jsou totiž přímé). Jsou to v prvé řadě příbuzní osvojitele (včetně jeho potomků) i přirození příbuzní dítěte, ale také manžel osvojitele. Tito „třetí“ vlastní „adopční akt“ z úzce formálního hlediska v zásadě ovlivnit vůbec nijak nemohou, ačkoli v českém právu má pro ně vždy právní následky, a to i podstatné, což je jistě více než sporná konstrukce „úplné adopce“; „přivolení“ k adopčnímu aktu se u nás vyžaduje pouze v případě manžela osvojitele, byť ze všech uvedených osob právě pro něj jsou právní účinky osvojení nejomezenější, nejslabší.

Je dobré si tyto spíše formální aspekty věci dobře uvědomit. Budou významné i pro pochopení dalšího textu.

[7] Svoboda E. Rodinné právo československé. Praha: Československý kompas, 1946, s. 78: „Poměr mezi rodiči a dětmi je založen na zplození a zrození. Ale podobný poměr jest možno založiti také uměle – smlouvou. Smlouvou založený poměr mezi rodiči a dětmi se nazývá osvojení.“

[8] Die Annahme an Kindesstatt kommt durch schriftlichen Vertrag zwischen dem Annehmenden und dem Wahlkind und durch gerichtliche Bewilligung auf Antrag eines Vertragsteiles zustande.

[9] I proto také není myslitelné nějaké udělování souhlasů rodiči s osvojením někde na obecním či podobném úřadě (orgánu sociálně-právní ochrany dětí). Ostatně prof. Emil Svoboda konstatuje (viz následující poznámku pod čarou) – svolení ani přivolení nelze dáti plnomocníkem. A jiné postavení než typické postavení zmocněnce tlumočícího soudu souhlas rodiče, (by) obecní úřad pochopitelně v této souvislosti ani neměl.

[10] Popřípadě jsou v tradičním pojetí sice jen dvě smluvní strany, osvojitel a osvojenec, ale bez přivolení třetí strany (rodiče), popř. „čtvrté strany“ (manžela osvojitele), které „doplňují“ konsensus na straně osvojence nebo osvojitele, nelze smlouvu uzavřít – „nebude osvojení“. „Svolením nazýváme projev osoby, která je ve smlouvě stranou. Přivolením projev osoby, která svým souhlasem doplňuje projev smluvce, a schválením projev úřadu, který tím plní úkol dozorčí… Svoliti musí vedle osvojitele také osvojenec… Přivoliti musí rodiče, je-li osvojenec svéprávný… Přivoliti musí zákonný zástupce, překročil-li osvojenec sedmý rok, ale nedosáhl-li zletilosti… Přivoliti musí ke smlouvě také manžel osoby, která má smlouvou někoho osvojiti. Svolení ani přivolení nelze dáti plnomocníkem. V každém případě je k platnosti osvojovací smlouvy třeba, aby ji schválil soud.“ (Srov. Svoboda E., tamtéž, s. 80). Pokud bychom u nás měli jednotný pojem osvojení a nikoli dva jeho zcela odlišné typy, totiž „osvojení nezletilého“ s přechodovou variantou „osvojení zletilého, které je obdobou osvojení nezletilého“ na straně jedné a „osvojení zletilého, které není obdobou osvojení nezletilého“ na straně druhé, a tato jednotná úprava by byla založena jako klasická úprava na stejných zásadách jako dnes jen osvojení zletilého, skutečně bychom mohli hovořit pouze o dvoustranném právním jednání (a následně vzniklém dvoustranném poměru), neboť jeho podstatou je založení práv obdobných, jaká jsou mezi rodičem a dítětem, a to mezi osvojitelem a osvojencem. Šlo by tak skutečně o smlouvu mezi osvojencem a osvojitelem. Pokud osvojenec současně nepozbývá práv ve své vlastní rodině, nebyli by rodiče ve vlastním slova smyslu adopčním poměrem v jeho základu vlastně dotčeni a nebyli by tak stranou, ale bylo by třeba jen jejich přivolení, a to s ohledem na přechod rodičovské odpovědnosti v případě osvojení nezletilého dítěte (s možnou smluvní modifikací rozsahu toho, co vše přechází). Pakliže i na rodičovské straně v naší jediné výlučné formě osvojení nezletilých, kterou je „úplná“ adopce, ale zcela zanikají všechny povinnosti a práva majetkové i nemajetkové povahy a dítě pozbývá práv ve vlastní rodině, nelze na projev vůle rodičů pohlížet jako na pouhé „přivolení“ a na jakýsi doplněk souhlasu dítěte, ale je třeba rodiče chápat jako plnohodnotnou samostatnou stranu adopčního aktu, když v důsledku adopčního právního jednání všech stran u nich dojde k úplnému zániku práv a povinností. Jde tak dnes evidentně o akt trojstranný (dítě – osvojitel/é – rodič/e).

Konec ukázky

Table of Contents

O autorovi

Seznam zkratek

KAPITOLA 1: Úvod

KAPITOLA 2: Poznámka k povaze „adopčního aktu“

KAPITOLA 3: Klíč k osvojení – jeho právní účinky čili následky

3.3 Příbuzenství

KAPITOLA 5: Souhlasy s osvojením

5.3 Souhlas rodičů osvojence

KAPITOLA 8: Veřejnoprávní zprostředkování „pravého“ osvojení nezletilých

PŘÍLOHY: Vzory právních jednání, návrhy možných legislativních úprav a statistiky

Příloha 1: Vzory právních jednání

1.1 Ukázky z historie

1.2 Příklady některých právních jednání podle platné právní úpravy