Obsah

O autorovi

Seznam zkratek právních předpisů

Předmluva

KAPITOLA 1 ÚVOD

1.1 Pojetí a struktura publikace

1.2 NOZ

1.3 Zástavní právo v NOZ

KAPITOLA 2 ZÁSTAVNÍ PRÁVO

2.1 Pojem a zásady zástavního práva

2.2 Vznik a vývoj zástavního práva

2.2.1 Vznik a historický vývoj zástavního práva

2.2.2 Vývoj institutu v českých zemích

2.2.3 Vývoj zákonné úpravy zástavního práva po roce 1989

2.3 Funkce zástavního práva

2.4 Subjekty zástavního práva

2.5 Systematika zákonné úpravy zástavního práva

2.6 Další ustanovení NOZ týkající se zástavního práva

2.6.1 Ustanovení NOZ s dopadem na zástavní právo

2.6.2 Obecná ustanovení o zajištění dluhů

2.7 Přechodná ustanovení v NOZ

KAPITOLA 3 ZÁSTAVA

3.1 Způsobilá zástava

3.2 Budoucí zástavní právo

3.3 Zastavení ideální části věci

3.4 Jednotlivé předměty zástavního práva

KAPITOLA 4 ROZSAH ZÁSTAVNÍHO PRÁVA

4.1 Přírůstek, příslušenství, plody a užitky zástavy

4.2 Rozsah zástavního práva k pohledávce a k cennému papíru

4.3 Rozsah zástavního práva k hromadné věci

4.4 Přeměna, rozdělení a spojení zástav

4.5 Vespolné zástavní právo

KAPITOLA 5 ZAJIŠTĚNÝ DLUH

5.1 Terminologie

5.2 Zajištěný dluh – obecně

5.3 Rozsah zajištění dluhu

5.4 Zajištění peněžitého a nepeněžitého dluhu

5.5 Zajištění budoucího a podmíněného dluhu

5.6 Maximální zástavní právo

5.7 Zajištění dluhu v případě odstoupení od smlouvy

KAPITOLA 6 PRÁVNÍ DŮVODY VZNIKU ZÁSTAVNÍHO PRÁVA

6.1 Úvod

6.2 Vznik smluvního zástavního práva

6.3 Vznik zástavního práva v souvislosti s děděním

6.4 Zástavní právo vzniklé rozhodnutím orgánu veřejné moci

6.5 Zákonné zástavní právo

6.6 Strany zástavní smlouvy

6.7 Zástavní smlouva a její náležitosti

6.8 Forma zástavní smlouvy

KAPITOLA 7 PRÁVNÍ ZPŮSOBY VZNIKU ZÁSTAVNÍHO PRÁVA

7.1 Úvod

7.2 Hypotekární a ruční zástavní právo

7.3 Vznik zástavního práva k nemovitým věcem

7.3.1 Úvod – vznik zástavního práva k věcem zapsaným ve veřejném seznamu

7.3.2 Vývoj právní úpravy

7.3.3 Zápis do katastru nemovitostí

7.3.4 Nemovité věci nezapisované do veřejného seznamu

7.4 Vznik zástavního práva k movitým věcem

7.4.1 Vývoj právní úpravy

7.4.2 Úprava v NOZ – úvod

7.4.3 Odevzdání zástavy zástavnímu věřiteli

7.4.4 Odevzdání zástavy třetí osobě

7.4.5 Vznik zástavního práva označením zástavy

7.4.6 Vznik zástavního práva zápisem do Rejstříku zástav

7.4.6.1 Zástavní práva zapisovaná do Rejstříku zástav

7.4.6.2 Rejstřík zástav (včetně zápisu do rejstříku)

7.4.6.3 Vznik zástavního práva k silničním motorovým vozidlům

7.4.6.4 Vznik zástavního práva k hromadné věci (obchodnímu závodu)

KAPITOLA 8 ZASTAVENÍ CIZÍ VĚCI

8.1 Zastavení cizí věci se souhlasem vlastníka

8.2 Zastavení cizí věci bez souhlasu vlastníka

8.3 Zastavení cizí movité věci v zastavárenském závodu

8.4 Odstoupení od smlouvy o převodu vlastnického práva a zástavní právo třetí osoby

KAPITOLA 9 PRÁVA A POVINNOSTI ZE ZÁSTAVNÍHO PRÁVA

9.1 Úvod

9.2 Zhoršení zástavy na úkor zástavního věřitele

9.2.1 Účel ustanovení

9.2.2 Faktické jednání zástavního dlužníka

9.2.3 Právní dispozice zástavního dlužníka se zástavou

9.2.4 Odpovědnost zástavního dlužníka za zhoršení zástavy

9.2.5 Přiměřené doplnění zástavy

9.3 Právo zástavního věřitele na pojistné plnění

9.4 Práva a povinnosti v případě odevzdání zástavy

9.4.1 Úvod

9.4.2 Věcný dopad ustanovení

9.4.3 Detence věci zástavním věřitelem

9.4.4 Povinnost kustodie

9.4.5 Užívání zástavy zástavním věřitelem

9.4.6 Práva a povinnosti třetí osoby, jíž byla zástava odevzdána

9.4.7 Provedení změny zápisu o zástavním právu

KAPITOLA 10 VÝKON ZÁSTAVNÍHO PRÁVA

10.1 Uhrazovací funkce zástavního práva

10.2 Uspokojení ze zástavy v historickém vývoji

10.3 Úprava výkonu zástavního práva v občanském zákoníku č. 40/1964 Sb. a její srovnání s vybranými zahraničními úpravami

10.3.1 Atributy výkonu zástavního práva v úpravě obč. z.

10.3.2 Realizace zástavního práva ve vybraných zahraničních úpravách

10.3.2.1 Úvod

10.3.2.2 Právní úpravy angloamerické

10.3.2.3 Právní úpravy evropské

10.3.2.4 Mezinárodní projekty (modelové zákony)

10.3.2.5 Krátké shrnutí

10.4 Výkon zástavního práva v NOZ

10.4.1 Změna pojetí výkonu zástavního práva

10.4.2 Smluvní způsoby uspokojení ze zástavy

10.4.2.1 Dohoda o způsobu uspokojení ze zástavy – forma, smluvní strany, obsah

10.4.2.2 Účinky dohody o způsobu uspokojení ze zástavy

10.4.2.3 Konkrétní smluvní způsoby uspokojení ze zástavy

10.4.2.4 Povinnost odborné péče

10.4.2.5 Zánik zástavního práva při realizaci smluvního způsobu uspokojení

10.4.2.6 Exekuční titul jako předpoklad výkonu

10.4.3 Subsidiární způsoby uspokojení ze zástavy

10.4.3.1 Úvod

10.4.3.2 Veřejná dražba

10.4.3.3 Soudní prodej zástavy

10.4.4 Zákonný rámec procesu uspokojení ze zástavy

10.4.5 Pluralita zástavních práv

10.4.5.1 Pořadí zástavních práv

10.4.5.2 Výkon zástavního práva při více zástavních věřitelích

KAPITOLA 11 ZAKÁZANÁ UJEDNÁNÍ

11.1 Úvod

11.2 Nemožnost vyplatit zástavu

11.3 Nemožnost uspokojit se ze zástavy

11.4 Libovolnost způsobů realizace zástavního práva

11.4.1 Úvod

11.4.2 Zpeněžení zástavy libovolným způsobem

11.4.3 Ponechání si zástavy za libovolnou či předem určenou cenu

11.4.4 Zvláštní ochrana spotřebitelů a malých nebo středních podnikatelů

11.5 Požívání zástavy zástavním věřitelem

11.6 Ujednání omezující právní dispozice se zástavou

KAPITOLA 12 ZÁNIK ZÁSTAVNÍHO PRÁVA

12.1 Jednotlivé způsoby zániku zástavního práva

12.1.1 Úvod

12.1.2 Zánik zástavního práva v důsledku zániku zajištěného dluhu

12.1.3 Zánik zástavního práva při trvání zajištěného dluhu

12.1.4 Zánik zástavního práva při převodu zástavy

12.2 Promlčení zástavního práva

12.3 Výmaz zástavního práva

12.4 Uvolněné zástavní právo

12.5 Záměna zástavního práva

KAPITOLA 13 ZÁSTAVNÍ PRÁVO K PODÍLU V KORPORACI

13.1 Zastavitelnost podílu v korporaci

13.2 Vznik zástavního práva k podílu v korporaci

13.3 Trvání a výkon zástavního práva k podílu v korporaci

13.3.1 Výkon hlasovacích práv

13.3.2 Plnění plynoucí z účasti na korporaci

13.3.3 Zahájení výkonu zástavního práva

13.3.4 Základní způsoby výkonu zástavního práva

13.3.5 Speciální způsoby výkonu zástavního práva

KAPITOLA 14 ZÁSTAVNÍ PRÁVO K CENNÉMU PAPÍRU

14.1 Cenné papíry a jejich zastavitelnost

14.2 Vznik zástavního práva k cennému papíru

14.3 Zástavní právo k účtu zaknihovaných cenných papírů

14.4 Trvání, výkon a zánik zástavního práva k cennému papíru

KAPITOLA 15 ZÁSTAVNÍ PRÁVO K POHLEDÁVCE

15.1 Pohledávka jako způsobilá zástava

15.2 Povaha zástavního práva k pohledávce

15.3 Vznik zástavního práva k pohledávce

15.4 Průběh a výkon zástavního práva k pohledávce

15.4.1 Obecně k realizaci zástavního práva k pohledávce

15.4.2 Splatnost zastavené pohledávky

15.4.3 Nesplatnost zastavené pohledávky

15.4.4 Poskytnutí plnění věřiteli namísto zástavnímu věřiteli

15.4.5 Započtení zastavené pohledávky

15.4.6 Nucený výkon zástavního práva k pohledávce

15.4.7 Totožnost osoby zástavního věřitele a poddlužníka

Přehled judikatury k jednotlivým kapitolám

Seznam použité literatury (výběrově)

Vzor citace: VYMAZAL, L. Zástavní právo v novém občanském zákoníku. 2. vydání. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, 516 s.

www.wolterskluwer.cz

Právní stav publikace je k 1. 4. 2015.

© JUDr. Lukáš Vymazal, Ph.D., 2015

ISBN 978-80-7478-996-0 (brož.)

ISBN 978-80-7478-997-7 (e-pub)

Zástavní právo v novém občanském zákoníku (ukázka)

Lukáš Vymazal

Vydává Wolters Kluwer, a. s.

U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3,

v roce 2015 jako svou 2169. publikaci.

Redaktorka Veronika Machková

Rejstřík Ondřej Černý

Grafický návrh obálky Michaela Blažejová

Vydání druhé, doplněné a upravené

(První vydání vyšlo v nakladatelství Linde Praha, a. s., 2014)

Stran 516

Sazba SERIFA® Jinonická 80, 150 00 Praha 5

Tisk Sowa Sp. z o. o., ul. Raszyńska 13, 05-500 Piaseczno, Poland

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI.

E-kniha k dostání na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz

e-mail: obchod@wolterskluwer.cz

tel.: 246 040 405, 246 040 400

fax: 246 040 401

O AUTOROVI

JUDr. Lukáš Vymazal, Ph.D., absolvent Právnické fakulty Univerzity Karlovy, se problematice zástavního práva věnuje dlouhodobě po stránce praktické jako právník činný v bankovní sféře i po stránce teoretické, když v tomto směru získal průpravu jako doktorand Ústavu státu a práva AV ČR pod vedením prof. Eliáše. Otázkami zástavního práva se zabývá nejen ve své právní (korporační) praxi, ale i v rámci svého působení v expertní skupině Komise OSN pro mezinárodní obchodní právo (UNCITRAL) – pracovní skupina Zajišťovací prostředky.

Je autorem podrobného komentáře k úpravě zástavního práva v občanském zákoníku č. 40/1964 Sb. (Linde Praha, a. s., 2012); tato publikace byla oceněna jako „po odborné stránce kvalitní, autorsky pečlivě zpracované dílo, které usnadňuje poznání právně komplikované a prakticky významné právní úpravy institutu“, kdy autor mj. „dobře dokládá způsobem zpracování i obsahem svého díla pravdivost Tilschova poznamenání, že právní věda je především vědou praktickou“ (recenze K. Eliáše v Právníku 9/2013). Lukáš Vymazal je též autorem dílčích časopiseckých studií k institutu zástavního práva a věnuje se také přednáškové činnosti.

SEZNAM ZKRATEK PRÁVNÍCH PŘEDPISŮ

BGB německý občanský zákoník

CC francouzský občanský zákoník

ex. ř. zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

katastrální vyhláška vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška)

katastrální zákon zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

not. ř. zákon č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

NOZ zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o. zákon č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

obč. z. zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

obch. z. zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

z. o. k. zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákon o vlastnictví bytů zákon č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům a doplňují některé zákony (zákon o vlastnictví bytů)

PŘEDMLUVA

Vážení čtenáři,

dovolujeme si vám předložit publikaci zaměřenou na úpravu zástavního práva v novém občanském zákoníku (zákon č. 89/2012 Sb.).

Jedná se o druhé vydání této publikace (první vyšlo v nakladatelství Linde Praha v roce 2014), které se obsahově neliší od vydání prvního, na několika místech je však doplněno o nové poznatky či judikáty (například u výkladu o zajišťování pohledávek z bankovních záruk). Publikace zároveň volně navazuje na předchozí autorův vydaný text (komentář) z roku 2012, věnovaný zástavnímu právu ve „starém“ občanském zákoníku (zákon č. 40/1964 Sb.).

Předkládaná monografie podrobně vykládá jednotlivá ustanovení týkající se zástavního práva a upozorňuje na přínosy i nedostatky nové úpravy. Autor se přitom zaměřuje na praktické dopady nové úpravy zástavního práva, četně poukazuje na možné výkladové problémy a nabízí jejich řešení. Nová úprava je také srovnávána s úpravou v předchozím občanském zákoníku i s některými zahraničními vzory.

Text je řazen do tematických kapitol, zabývajících se jednotlivými oblastmi a fázemi zástavního práva. K rychlé orientaci v textu má přispět jak členění kapitol na dílčí pasáže, označené arabskými číslicemi, tak grafické zvýraznění klíčových pojmů těchto pasáží. Na závěr publikace je připojen přehled judikatury uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, která je použitelná i po přijetí nové úpravy. Na další využitelnou judikaturu i novou literaturu autor hojně odkazuje v samotném textu publikace.

Výše uvedené naznačuje, že předkládaná publikace by měla být užitečným a praktickým průvodcem v nové úpravě zástavního práva jakožto významného a v praxi velmi frekventovaného zajišťovacího prostředku.

září, 2015

Redakce s autorem

KAPITOLA 1 ÚVOD

1.1 POJETÍ A STRUKTURA PUBLIKACE

Dne 1. 1. 2014 nabyl účinnosti zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále v textu jen „NOZ“ – nový občanský zákoník), a k témuž dni byl zrušen do té doby platný zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník (dále v textu jen „obč. z.“). Na tuto zásadní změnu právní úpravy reaguje také předkládaná publikace, která se zabývá institutem zástavního práva. Zatímco autorova předchozí práce k témuž tématu se zaměřovala na úpravu zástavního práva v obč. z.,[1] předkládaná publikace – jakkoliv na předchozí práci navazuje[2] – soustředí svůj zájem především na úpravu zástavního práva v NOZ.

Nově předložená publikace se pokouší podrobně vyložit úpravu zástavního práva v NOZ, přitom se opírá i o řešení teoretických otázek zástavního práva[3] a v neposlední řadě úpravu v NOZ srovnává s úpravou zástavního práva v obč. z. Svým zaměřením se tedy v podstatě jedná o monografii k institutu zástavního práva, přičemž teoretické otázky zástavněprávní problematiky jsou zde aplikovány primárně na úpravu zástavního práva v NOZ. Těžiště prezentované monografie spočívá v textech, které obšírně zkoumají nově přijatou úpravu a hledají její silné i slabé stránky.

Publikace není formálně koncipována jako ryzí komentář k jednotlivým ustanovením zástavního práva v NOZ, vnějškově rozebírající každé ustanovení zákona zvlášť. Jedná se spíše o souvislý text, strukturovaný do tematických kapitol, ve kterém jsou jednotlivá ustanovení NOZ týkající se zástavního práva probírána v celkovém kontextu problematiky zástavního práva a v jejich vzájemné spojitosti.

Naznačené pojetí práce sice zdánlivě nemusí usnadňovat rychlou orientaci čtenáře při praktickém využívání knihy, na druhou stranu však umožňuje lépe vyložit jednotlivé otázky zástavního práva v souvislostech. Zejména z posledně uvedeného důvodu pak autor upřednostnil formu tematicky členěných kapitol, zahrnujících výklad k veškerým ustanovením zástavního práva v NOZ, před útvarem komentáře, vykládajícího jednotlivá dílčí ustanovení zákona formálně zvlášť. K přehlednosti publikace by mělo přispět zvýraznění klíčových pojmů, indikujících dílčí téma určité pasáže textu.

Při zpracovávání zástavněprávní problematiky se autor pokoušel – pamětliv výstrahy právnického aforismu, podle něhož kde začíná problém, tam končí komentář – před výkladovými otázkami neuhýbat, naopak se snažil možné interpretační problémy sám vyhledávat a řešit je; nečiní si přitom nějakou licenci na správný výklad a drží se zásady, že i nepřiléhavě vyložená sporná otázka může mít pro čtenáře užitek tím, že je navede k jinému výkladu.

Literatura k tématu zástavního práva je výběrově jmenována v seznamu použité literatury v závěru publikace; příslušná literatura tedy není uváděna za jednotlivými tematickými kapitolami. Důvodem je skutečnost, že textů zaměřených přímo na úpravu zástavního práva v NOZ bylo doposud publikováno poskrovnu, a není tak zatím dobře možné vytvářet zvláštní sekce se seznamem nové literatury za každou tematickou kapitolou. Přehled dosud vyšlých textů zabývajících se zástavním právem v NOZ tak lze nalézt jak v seznamu použité literatury (spolu s publikacemi zabývajícími se zástavním právem obecně nebo jinak na zástavní právo dopadajícími), tak je na ně zároveň odkazováno v rámci výkladu v jednotlivých kapitolách této publikace.

Na závěr publikace zařadil autor přehled judikatury publikované ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, která se váže k tématům příslušných kapitol. Z judikatury publikované v označené sbírce byla však vybrána pouze ta, která je podle názoru autora použitelná i po přijetí nové úpravy (NOZ). Další zásadní rozhodnutí soudů vyšších instancí, která však nebyla zveřejněna v označené sbírce, jsou citována přímo v textu výkladu.

1.2 NOZ

Není cílem této práce se podrobněji zabývat novým občanským zákoníkem jako takovým, analyzovat jeho ideové základy, inspirační zdroje, hlavní paradigmata či základní koncepční změny, které tato soukromoprávní kodifikace přináší. Tato práce se zaměřuje na NOZ především prizmatem úpravy institutu zástavního práva a do výkladu obecnějších právních otázek souvisejících s novou úpravou či do rozboru jiných právních institutů se pouští pouze tam, kde je to z hlediska institutu zástavního práva kontextuálně vhodné nebo z jiných výkladových důvodů nezbytné.

Pokud jde o NOZ a důvody jeho přijetí, jeho cíle, pojetí, tvůrčí zdroje, metodologii, hlavní zásady či obecný přístup k jednotlivým právním institutům, lze odkázat na podrobně zpracovanou důvodovou zprávu k NOZ, resp. zejména na její obecnou část. K uvedeným ideově koncepčním otázkám vyšla již před účinností NOZ také celá řada článků a studií, na něž lze poukázat.[4]

Samotný NOZ svůj cíl spatřuje – slovy důvodové zprávy – ve vytvoření standardního občanského zákoníku kontinentálního typu (respektujícího tradici středoevropského právního myšlení), což znamená také nutnost rozejít se s právními tradicemi totalitarismu, resp. s paradigmaty totalitárních právních přístupů k regulaci soukromého života dosud uchovanými ve značné míře v dosavadním obč. z.[5] Četné příklady takového přístupu v obč. z. dokládá jednak samotná důvodová zpráva k NOZ, jednak pak i odborná literatura.[6]

Dosavadnímu obč. z. byly vytýkány nedostatky ideové, systematické, obsahové i výrazové (terminologické[7]). Předně šlo o celkové ideové pojetí zákoníku,[8] projevující se i v upřednostňování zásady rovnosti oproti principu autonomie vůle, v odklonu od dispozitivity úpravy, v preferenci neplatnosti právních jednání, v posílení prekluze na úkor promlčení, v nedostatečné úpravě dědického práva či v pojetí věci v právním smyslu omezené jen na hmotné předměty, dále vůbec i o koncepci zákoníku primárně zaměřeného na úpravu majetkových vztahů a podceňujícího význam statusových otázek a osobních práv (právní postavení člověka)[9] a konečně i o zjednodušení či úplné potlačení některých tradičních právních institutů. Tradiční soustava soukromého práva se rozpadla do dílčích samostatných kodexů (občanského, obchodního, pracovního, rodinného), přičemž například úprava v obč. z. a v obchodním zákoníku byla – pokud jde o závazkové právo – do jisté míry duplicitní.

NOZ výše uvedené zásadním způsobem mění. Myšlenkové ukotvení NOZ tkví podle jeho důvodové zprávy v respektu k osobnosti člověka jako svobodného individua způsobilého žít podle svého a rozhodovat o svých soukromých záležitostech samostatně. NOZ vychází z ideje, že soukromé právo slouží člověku jako prostředek k prosazení jeho svobody;[10] účelem kodexu je garantovat svobodné utváření soukromého života – zásadní význam se proto přičítá principu autonomie vůle.[11]

NOZ dále prostřednictvím své důvodové zprávy vysvětluje, že „osu celé úpravy představuje člověk a jeho zájmy. Právní postavení člověka jako jednotlivce, včetně úpravy práv výlučně a přirozeně spjatých s jeho osobou, je klíčové téma první části zákoníku. Otázky spojené s jeho rodinou a rodinnými vztahy upravuje druhá část; jeho majetku a osudu tohoto majetku po smrti člověka se věnuje třetí část. Čtvrtá část upravuje obligační právo, tedy práva a povinnosti vzniklá člověku vůči jiným z jeho soukromého styku s jinými osobami.“

NOZ je pojímán jako obecný kodex soukromého práva, a opouští se tak předešlé pojetí speciálních komplexních soukromoprávních úprav. Hledisko kodexu jako obecného předpisu soukromého práva je vyjádřeno v ustanovení § 9 odst. 2 NOZ – NOZ je zákonem subsidiárně aplikovatelným pro celé soukromé právo, pokud speciální soukromoprávní předpisy neupravují daný případ odlišně. To má svůj význam i pro oblast zástavního práva: neupravuje-li zvláštní předpis (obsahující speciální úpravu zástavního práva[12]) nějakou otázku zástavního práva, aplikují se při řešení otázky normy obsažené v ustanoveních NOZ.[13]

1.3 ZÁSTAVNÍ PRÁVO V NOZ

1. NOZ významným způsobem zasáhl i do úpravy institutu zástavního práva. Pokud jde o oprávněnost takového zásahu, podrobný rozbor úpravy zástavního práva v obč. z. do značné míry potvrdil hypotézu, že dosavadní úprava zástavního práva neměla s ohledem na obsah a koncepci své úpravy potenciál obstát i do budoucna.[14]

2. Jde-li v obecnosti o základní charakteristické znaky nové úpravy zástavního práva v NOZ, lze v úvodní zkratce uvést následující.

Nová úprava v prvé řadě netrpí kusovitostí předchozí úpravy, tj. výslovně řeší některé potenciálně sporné otázky a neponechává je tak k dotváření (leckdy nepředvídatelné) soudní praxi.

NOZ dále respektuje svobodnou vůli stran, což se významně projevuje i v úpravě zástavního práva; mimo jiné se pak výrazně rozšiřují možnosti stran při realizaci zástavního práva.

NOZ také zpřesňuje některá stávající pravidla týkající se zástavního práva (obsažená již určitým způsobem v obč. z.) a zavádí některé nové (tradiční či v zahraničí běžné) zástavněprávní instituty.

Zaměříme-li se přitom na intenzitu změn, s určitou mírou zobecnění lze v případě nové úpravy výkonu zástavního práva hovořit – v relaci k dosavadní úpravě výkonu zástavního práva – o diskontinuitě, zatímco v ostatních oblastech úpravy zástavního práva jde spíše o kontinuální vývoj (byť mnoho dílčích změn zasáhlo i tuto oblast).

3. Měřítkům kvalitní úpravy vyhovovala úprava zástavního práva v obč. z. přijatá po roce 1989 jen stěží.[15] Torzovitá, postupně novelizovaná úprava, tkvící svým základem v deformovaném pojetí zástavního práva v obou socialistických občanských zákonících, nenabízela svým adresátům až do konce devadesátých let ani základní standard. Nejasnosti ohledně možností výkonu zástavního práva, úprava roztříštěná v hospodářském, obchodním a občanském zákoníku, časté novelizace znamenající rozdílné hmotněprávní i procesní postavení subjektů jednotlivých zástavněprávních vztahů podle doby vzniku zástavního práva (resp. práva na uspokojení),[16] neexistence speciálních úprav (soudní prodej zástavy, veřejná dražba), to byly základní nedostatky, které se podařilo odstranit až novelizacemi počínajícími zákonem č. 165/1998 Sb.

Přes tyto změny, které učinily úpravu zástavního práva alespoň prakticky použitelnou v občanském a hospodářském styku, vykazovala úprava nemálo zvláštností a nedostatků a chyběla v ní i řada instrumentů týkajících se zástavního práva běžných v kontinentální Evropě.[17]

Závažné nedostatky úpravy obč. z. bylo možno shledat zejména v oblasti výkonu zástavního práva. Tato strnulá úprava se v kontextu zahraničních úprav a mezinárodních modelových zákonů jevila jako velmi regulativní. Zákoník při výkonu zástavního práva žádným způsobem nepřihlížel k vůli stran zástavněprávního vztahu; zástavní dlužník a věřitel se nemohli dohodnout na žádném jiném způsobu uspokojení ze zástavy, než předepisoval zákon, případnou dohodu stíhala sankce absolutní neplatnosti. Zákoník sám však mnoho alternativ výkonu práva na uspokojení ze zástavy nenabízel a umožňoval pouze zpeněžení zástavy v relativně zdlouhavých, formálních a nákladných procesech. Zákoník přitom nepřipouštěl odchylnou dohodu stran o způsobu uspokojení ze zástavy ani po splatnosti zajištěného dluhu, tedy v okamžiku, kdy nebylo nutné pochybovat o případné faktické nerovnováze v postavení stran; stát (zákonodárce) se domníval, že jen on sám nejlépe rozumí potřebám svých občanů (subjektů) a zcela zde ignoroval případnou shodnou vůli stran.

Jak již však bylo vyloženo v citované publikaci,[18] kvalita právní úpravy zástavního práva spočívá především v kvalitě úpravy výkonu zástavního práva. Samotný výkon zástavního práva jakožto formy náhradního plnění uskutečněného ze zástavy je charakteristický větší dynamikou než spíše statická fáze trvání zástavního práva před splatností zajištěné pohledávky (jejíž úspěšný průběh není v tak velké míře vázán na možnosti, které nabízí právní úprava). Této dynamice musí odpovídat i pružnější zákonná úprava realizační fáze. Kritéria vhodné úpravy proto splňuje především taková, která zástavnímu věřiteli umožňuje rychlé, nenákladné a co nejvyšší uspokojení ze zástavy, zároveň však chrání práva zástavního dlužníka a jiných zástavních věřitelů.

Na standardy běžné ve vyspělých evropských zemích navazuje – pokud jde o úpravu výkonu zástavního práva – i NOZ.[19] Ten znamená v oblasti výkonu zástavního práva zásadní koncepční zlom, neboť klade klíčový důraz na autonomii vůle právních subjektů. Ústředním bodem nové úpravy je pravidlo, podle něhož jakmile je zajištěný dluh splatný, může se zástavní věřitel uspokojit způsobem, o němž se dohodl se zástavcem, popřípadě zástavním dlužníkem, v písemné formě, jinak z výtěžku zpeněžení zástavy ve veřejné dražbě nebo z prodeje zástavy podle jiného zákona. NOZ tak rezignoval na dosavadní úpravu, aprobující prodej zástavy pouze v úředním řízení bez ohledu na vůli zástavního věřitele a zástavního dlužníka. Stranám zástavněprávního vztahu se tak nově umožňuje realizovat zástavní právo i bez jakékoli ingerence dalších subjektů.

Pokud jde o další vytýkané nedostatky úpravy zástavního práva v obč. z., kusá úprava zástavního práva v obč. z. generovala také mnoho výkladových nejasností a neposkytovala kýženou jistotu adresátům jejích norem. Jako konkrétní příklady takových nejasností lze zmínit otázku oprávnění zástavního dlužníka splnit zajištěný dluh, otázku regresu zástavního dlužníka vůči dlužníku obligačnímu, otázku promlčení zástavního práva, otázku vztahu zástavního práva k podniku a zástavního práva zatěžujícího věc jsoucí součástí podniku, otázku vzniku zástavního práva při zajištění budoucích pohledávek, otázku dopadu odstoupení od kupní smlouvy na zástavní právo třetí osoby, otázku přípustnosti smluvního omezení vlastníka zástavy při dispozicích se zástavou a mnoho dalších.

NOZ přitom valnou většinu předestřených problematických otázek řeší, a to výslovně (aniž však propadá zbytečné kazuistice[20]).[21] V tom tkví jeden ze zásadních rozdílů oproti dosavadní strohé úpravě zástavního práva, která naopak byla ve značné míře dotvářena soudní praxí, často stojící na protichůdných[22] nebo kontroverzních[23] stanoviscích.

4. Nové úpravě zástavního práva v NOZ lze však vytknout i nedostatky, spočívající například v nejednoznačném významu některých ustanovení, v nedůsledném uchopení určitých institutů, resp. v absenci explicitních pravidel vážících se k některým jejich aspektům.[24] V úpravě zástavního práva se dále objevují i některá hmotněprávní pravidla, která nejsou z pohledu praktického fungování úvěrového trhu zcela racionální. Přesto většinu skutečných či domnělých rozporů nebo mezer lze překlenout výkladem a úpravu lze obecně považovat za přínosnou; proto je však škoda, že NOZ určité nedokonalosti ve své úpravě zástavního práva obsahuje.

Rámcově však lze úpravu zástavního práva v NOZ hodnotit jako mnohem více odpovídající progresivním cizozemským úpravám a soudobým mezinárodním modelovým zákonům zabývajícím se zajišťovacími prostředky, než tomu bylo v případě úpravy v obč. z. Konkrétní přínosy i nedostatky nové úpravy zástavního práva jsou podrobně rozebrány v dalších kapitolách této publikace.

5. Závěrem lze uvést, že jakkoliv je úprava v NOZ koncipována primárně jako dispozitivní (§ 1 odst. 2), úprava věcných práv si logicky – s ohledem na účinky těchto práv vůči třetím osobám – zachovává svůj kogentní charakter: podle ustanovení § 978 NOZ se lze od ustanovení o absolutních majetkových právech odchýlit ujednáním s účinky vůči třetím osobám, jen připouští-li to zákon. Odchýlit se od zákona je tedy možné i v oblasti zástavního práva; odchylná úprava nicméně nebude mít žádné účinky vůči třetím stranám (mezi kontrahujícími stranami však bude ujednání účinným), pokud takový odklon nepřipustí v konkrétním případě zákon sám.[25]

Takovým dispozitivním pravidlem je například ustanovení o rozsahu zástavního práva (§ 1346 odst. 1 věta prvá NOZ), podle něhož se zástavní právo vztahuje na zástavu, její přírůstek i příslušenství, ledaže zástavní smlouva určí něco jiného. Smluví-li si proto strany, že se v konkrétním případě nebude zástavní právo vztahovat na příslušenství zástavy, bude takové ujednání působit i vůči třetím osobám (příslušenství nebude zatíženo zástavním právem).

KAPITOLA 2 ZÁSTAVNÍ PRÁVO

2.1 POJEM A ZÁSADY ZÁSTAVNÍHO PRÁVA

1. Pro některé závazkové vztahy je příznačné, že jedna ze stran má povinnost plnit později než strana druhá. Věřitel, kterému má být plněno později, si často chce budoucí plnění druhé strany zabezpečit; věřitel vyžaduje záruku, že dlužník své povinnosti dostojí a dluh splní.[26] Garanci splnění dluhu může věřiteli poskytnout ručení v širším slova smyslu.[27]

Ručení přichází v úvahu osobní nebo věcné. Staršího původu je ručení osobní, které se do současnosti dochovalo pouze ve formě ručení určité osoby svým (celým) majetkem.[28] Osobní ručení je závislé na proměnlivé majetkové situaci osoby, která záruku dává.

Větší jistotu v tomto ohledu může věřiteli skýtat – v závislosti na okolnostech – zajištění věcné. Spočívá v určení konkrétní věci dlužníka, z níž má být věřitel náhradním způsobem uspokojen v případě, že dluh nebude splněn, a to přednostně před ostatními dlužníkovými věřiteli. Z ručení věcí jako pouhého reálného stavu se vyvinulo zástavní právo. Věc, zvláště jde-li o věc nemovitou (tedy věc stálou, nehybnou – non movere), může podle okolností představovat pro věřitele stabilnější záruku než abstraktnější a kolísavé ručení osobní. Nehledě na to, že věřitel obvykle akceptuje věc jako zástavu právě v takové hodnotě, která se mu zdá dostačující jako záruka uspokojení jeho pohledávky.

Zástavní právo je zajišťovací právní institut. Poskytuje věřiteli věcnou záruku splnění dluhu. Záleží ve vymezení určité části majetku dlužníka nebo třetí osoby a v přednostním ručení tohoto určeného majetku za splnění dluhu.[29] Zástavní právo nerozmnožuje majetek zástavního věřitele, jeho účelem je pouze „zesílit práva jiná, a to obligační“.[30] Zástavní právo tedy zajišťuje splnění dluhu s tím, že nebude-li dluh řádně splněn, může se zástavní věřitel uspokojit ze zástavy a docílit úhrady pohledávky i bez součinnosti dlužníka.[31] Podaná definice charakterizuje institut zástavního práva povšechně; pro bližší pochopení jeho podstaty je však vhodné vymezit jeho dílčí vlastnosti a též zásady, které mu jsou vlastní.

2. Zástavní právo je ve svém převažujícím pojetí právem věcným, omezeným věcným právem zajišťovacím.[32] Zástavní právo má absolutní povahu, nepůsobí tedy jen mezi subjekty zástavněprávního vztahu (zástavním věřitelem a zástavním dlužníkem), nýbrž má právní účinky i vůči všem dalším subjektům vně zástavněprávního vztahu. Bez ohledu na změny v osobě vlastníka zástavy či v osobě věřitele zajištěné pohledávky zástavní právo jakožto právo věcné v zásadě na věci (zástavě) lpí a zajišťuje splnění dluhu.[33] Tato vlastnost mu propůjčuje stabilní charakter a činí z něj významný instrument, využívaný k zajišťování v závazkových právních vztazích.

Zástavní právo, které by nemělo absolutní povahu, tj. svými omezenými účinky by působilo pouze mezi subjekty konkrétního zástavněprávního vztahu, by nebylo zástavním právem ve skutečném významu tohoto institutu. Změnila-li by zástava vlastníka, nebyl by tento nový nabyvatel zástavním právem vázán.[34] Zástavní věřitel by současně nedisponoval prostředky, jak převodu vlastnického práva k zástavě zabránit. Takto pojaté zástavní právo by nemohlo plnit svou funkci.

Absolutní povaha zástavního práva bývá v právních řádech výslovně zmíněná,[35] i bez explicitního odkazu však bývá seznatelná z jednotlivých dílčích ustanovení,[36] resp. z celkového charakteru dané úpravy nebo jejího systematického řazení.

3. S věcněprávním charakterem souvisí princip publicity. Má-li mít zástavní právo absolutní účinky a působit i proti třetím osobám, musí být těmto osobám zřejmé. Musí tedy mít takovou vnější podobu, z níž bude každému zjevné. Publicity je obecně dosahováno zápisem do veřejných seznamů (katastr nemovitostí, Rejstřík zástav, jiné speciální rejstříky), držením zástavy zástavním věřitelem (u movitých věcí) anebo takovým označením zástavy, ze kterého je každému zástavní právo patrné[37].

Nemůže-li být zástavní právo třetím osobám seznatelné, nemělo by proti nim působit. Uvedené pojetí výslovně zmiňoval například obecný zákoník občanský v ustanovení § 451, když v takových případech nepřiznával zástavnímu právu absolutní účinky.[38] I současná úprava převážně upírá „nepublikovanému“ zástavnímu právu účinky práva absolutního.[39]

4. Zástavní právo je právem k cizí věci (ius in re aliena). Omezuje vlastníkovo právo k věci; může spočívat ve faktickém omezení práva věc držet (při odevzdání zástavy zástavnímu věřiteli), omezení práva věc užívat nebo může vyústit až v povinnost vlastníka strpět zpeněžení zástavy k uspokojení pohledávky zástavního věřitele čili zbavit ho nadobro vlastnictví k věci.

Na rozdíl od jiných práv k věci cizí uspokojuje při zástavním právu věc (zástava) oprávněného nikoliv svou hodnotou užitnou (srov. např. práva odpovídající věcným břemenům), nýbrž svou hodnotou směnnou (jakožto možnost cizí věc prodat).[40]

K důsledkům splynutí osoby zástavního věřitele s osobou zástavního dlužníka (za tohoto stavu přestává jít o právo k věci cizí) srov. výklad v kapitole o zániku zástavního práva.

5. Od ostatních věcných práv k věci cizí (tedy užívacích a požívacích) se zástavní právo odlišuje svou nesamostatností. Existence zástavního práva je totiž podmíněna existencí pohledávky, kterou zajišťuje. Zástavní právo samo o sobě vlastní hospodářský účel nemá, slouží pouze k zajištění pohledávky. V pravidlu, že bez pohledávky není zástavního práva, se vyjevuje akcesorická povaha tohoto zajišťovacího prostředku.[41]

Existence zástavního práva závisí na existenci pohledávky, případně alespoň na odůvodněném předpokladu existence pohledávky.[42] Nevznikne-li platně pohledávka, jejíž zajištění se sleduje, nemůže trvat ani zástavní právo, byť jinak byly všechny předpoklady jeho vzniku splněny. Spjatost pohledávky a zástavního práva se projevuje též v případech nakládání s pohledávkou – ať již se pohledávka převádí, přechází, rozděluje,[43] zaniká atd., zástavní právo vždy sleduje její osud. Zástavní právo automaticky následuje pohledávku, aniž by k tomu bylo nutné činit jakýkoliv úkon ohledně zástavního práva.[44]

I podle NOZ je pravidlem, že zástavním právem nelze disponovat samostatně, nelze jej například převést nezávisle na pohledávce.[45] Z této zásady však NOZ připouští výjimky, a to v úpravě uvolněného zástavního práva (§ 1380 an.); podstata uvolněného zástavního práva spočívá v tom, že zapsané zástavní právo, které již ve skutečnosti zaniklo například zánikem zajištěného dluhu, lze použít pro zajištění jiného (nového) dluhu.[46]

Ostatně určité neakcesorické zástavněprávní koncepce jsou známy i z historie nebo ze zahraničí.[47] Například obecný zákoník občanský upravoval institut uvolněné hypotéky, podobající se soudobému institutu uvolněného zástavního práva. Současný německý nebo švýcarský občanský zákoník obsahují také mj. úpravu neakcesorického zástavního práva – jedná se o zatížení nemovitosti formou pozemkového dluhu (německý Grundschuld, švýcarský Schuldbrief), který vzniká nezávisle na zajišťované pohledávce a také jej lze samostatně převádět.[48]

6. Zástavní právo je prostředkem subsidiárním, jenž umožňuje uspokojení zástavního věřitele až poté, co nebude splněna zajištěná pohledávka. Zástava v tomto pojetí představuje pouze podpůrný zdroj uspokojení; zástavu lze zpeněžit a z výtěžku se ukojit jen v případě, že zajištěný dluh nebude řádně a včas splněn.

Zároveň je zástava i jediným zdrojem uspokojení z majetku zástavního dlužníka z titulu zástavního práva. Předmětem subsidiárního uspokojení věřitele je jen zástava (věcné zajištění), nikoliv další majetek zástavního dlužníka (zajištění osobní). Tato skutečnost nebrání tomu, aby se zástavní věřitel v případě totožnosti osob zástavního a osobního dlužníka uspokojil i z dalšího majetku zástavního dlužníka; půjde zde ovšem o uspokojení z jiného právního titulu (z titulu splnění dluhu – např. žalobou na zaplacení dluhu). Subsidiarita zde ale neznamená, že by realizace zajištění mohla následovat až po neúspěšném pokusu domoci se uhrazení dluhu po osobním dlužníkovi. Závisí jen na vůli zajištěného věřitele, zda se nejprve vydá cestou vymáhání dluhu po osobním dlužníkovi anebo po splatnosti dluhu ihned přistoupí k realizaci zajištění, případně oba postupy zkombinuje.

Akcesorická a subsidiární povaha nebyly vždy v historickém vývoji pro zástavní právo charakteristické: ve starším středověkém právu ztělesňovala zástava, která se předávala věřiteli do držby, přímo jakési provizorní plnění. „Při zástavě dlužník neručil vůbec, od něho nebylo lze pohledávati plnění, plnění bylo jeho právem, ne však povinností. Místo dlužníka ručí tu zástava.“[49] Věřitel se předem spokojoval se zástavou jako s náhradním plněním dluhu. Tím, že zástava propadala po nesplnění dluhu věřiteli bez ohledu na výši pohledávky, ztrácela na pohledávku i svou akcesorickou vazbu.

7. Vyžaduje-li se ke vzniku zástavního práva jeho zápis do veřejné evidence, zkoumá z úřední povinnosti orgán provádějící zápis, zda byly splněny všechny požadavky pro vznik zástavního práva (princip legality). Státní moc si tak tradičně zachovává u některých zástavních práv dohled při jejich zřizování (souvisí s principem publicity).[50]

8. Zástavním právem může být zatížena pouze konkrétně určená věc (princip speciality).[51] V tom spočívá podstata zajištění věcného jakožto záruky konkrétní vymezenou částí majetku zástavního dlužníka. Princip speciality neprolamují ani zástavní práva k věci hromadné nebo závodu, neboť i zde se zastavuje konkrétní věc a tu je nutné přesně označit.[52] Historickým opakem citovaného principu bylo zástavní právo generální, které postihovalo celý (konkrétně neurčený) majetek zástavního dlužníka a vztahovalo se i na případné statky nabyté v budoucnu.[53]

2.2 VZNIK A VÝVOJ ZÁSTAVNÍHO PRÁVA

2.2.1 Vznik a historický vývoj zástavního práva

1. Bližší poznání současných forem zástavního práva by bylo obtížné bez znalosti a pochopení jejich geneze.

Starší římské právo civilní neznalo práva zástavního, převládalo v něm výhradně zajištění osobní.[54] Zajišťovala-li se pohledávka nikoliv osobní, ale věcnou zárukou, využívalo se k tomu fiduciárního převodu vlastnického práva.[55] Fiduciárním jednáním převáděl dlužník na věřitele vlastnické právo k věci, která měla zajišťovat splnění pohledávky. Věřitel se zároveň vedlejší úmluvou zavazoval převést po uspokojení pohledávky věc zpět do vlastnictví dlužníka.[56] Převod vlastnictví se tedy uskutečňoval pouze k cíli zajišťovacímu a nebyl zamýšlen jako trvalý a konečný.[57]

Ačkoliv byla fiducie nejužívanějším způsobem věcného zajištění pohledávky v klasickém právu,[58] rozvinutějším závazkovým vztahům nemohla vyhovovat. Tím, že převáděla vlastnické právo na věřitele, poskytovala mu široká oprávnění vlastníka, zejména právo věc zcizit třetí osobě. Dlužník neměl jistotu, že mu bude věc převedena zpět.[59] „Bylo tu převodu práva vlastnického použito k účelu, na který se svou hospodářskou povahou vlastně nehodil, neboť v intenci stran zde není, aby věc přešla trvale do majetku druhého kontrahenta, nýbrž jen aby sloužila k utvrzení jeho pohledávky.“[60]

Fiducie jakožto vývojový předchůdce zástavního práva vymizela spolu s mancipací a injurecesí[61] a v justiniánském právu se již nevyskytuje.[62]

2. Jinou formu věcného zajištění pohledávky představovala prostá detence. Dlužník pouze předával jako zajištění svého dluhu věřiteli věc, aniž by však na něj zároveň převáděl vlastnické právo. Dlužníkovi zůstala vlastnická oprávnění, věřitel se stával pouhým detentorem a byla mu propůjčena jen faktická moc nad věcí. Jelikož však postupem doby věřitelovo faktické ovládání věci začal prétor chránit držebními interdikty, dosáhl věřitel (detentor) právního postavení obdobného pozici držitele.[63] Touto ochranou věřitele byl vytvořen základ pro institut, který znamenal kompromis mezi úplným převodem vlastnictví (fiducií) a pouhou detencí a lépe vyhovoval povaze zajišťovacího prostředku – šlo o ruční zástavní právo (pignus).

Od 2. stol. př. n. l. je doložena i druhá forma zástavního práva, při které nedochází k předání věci (zástavy) věřiteli, nýbrž věc zůstává v držbě dlužníka. Tato forma se vyvinula při pachtu polních pozemků – pachtýř zajišťoval pohledávku na zaplacení pachtovného propachtovateli svými věcmi hospodářské povahy (nářadí, otroci, dobytek), které na pozemek přivedl – tzv. invecta et illata. Uvedené věci nadále používal pachtýř jako vlastník a držitel při hospodaření na pozemku; teprve v okamžiku, kdy nezaplatil pachtovné, mohl se zastavených věcí zmocnit věřitel (propachtovatel).

Zástavním právem jako právem skutečně věcným se uvedené zajištění propachtovatele stalo až v souvislosti s ochranou poskytnutou prétorskými interdikty. Těmi byla postupně umožněna držba vnesených věcí propachtovatelem po splatnosti pohledávky (namísto původního svémocného zajetí těchto věcí) a poskytnuta ochrana propachtovatele nejen proti pachtýři, ale i proti třetím osobám, jež by mu zastavené věci zadržovaly (actio Serviana).[64] Taková ochrana zástavního věřitele znamenala ve svých důsledcích přiznání absolutních účinků zástavnímu právu.

Dalším vývojovým stupněm se stalo rozšíření této prétorské úpravy na všechny případy, ve kterých nedocházelo při vzniku zástavního práva k předání zástavy věřiteli. Nic tedy nebránilo zřízení zástavního práva pouhou smlouvou bez odevzdání zástavy i ve vztazích vznikajících mimo sféru pachtu, věřiteli přitom i v těchto případech náležela stejná ochrana (actio quasi Serviana). Připuštěním citované žaloby též u ručního zástavního práva se pak dovršil věcněprávní ráz i u této formy.

Pro označení zástavního práva, které vzniká bez odevzdání zástavy, se později[65] vžil termín hypotéka (z řeckého hypotheca) – hypotekární zástavní právo. Tam, kde se zástavní právo zřizovalo s předáním zástavy věřiteli (pignus), hovořilo se o ručním zástavním právu.

Právo věřitele uspokojit se v případě neuhrazení zajištěné pohledávky ze zástavy nebylo od počátku samozřejmou součástí zástavního vztahu. Realizaci zástavy musela předcházet zvláštní úmluva o způsobu uspokojení; chyběla-li, plnilo zástavní právo pouze funkci zajišťovací.[66] Bylo-li to však smluveno, směl si věřitel po splatnosti pohledávky věc nadobro ponechat (lex commissoria) anebo ji prodat, z výtěžku prodeje se uspokojit a přebytek (hyperochu) vydat dlužníkovi.

Dohod o propadnutí zástavy bylo věřiteli zneužíváno a císař Konstantin je zakázal.[67] Dominantní formou se stal prodej; pakliže původně mohl věřitel prodat věc jen na základě zvláštní úmluvy, od konce 2. stol. n. l. tak směl učinit i bez výslovné dohody stran. Tato tendence vyústila do justiniánského práva, podle něhož byl prodej věci přípustný, i když si strany ve smlouvě sjednaly jeho zákaz.[68] Právo na uspokojení (formou prodeje zástavy) se stalo implicitní součástí institutu zástavního práva.

Na sklonku římské epochy se tedy již setkáváme se zástavním právem s jeho základními charakteristickými rysy, které mu jsou mutatis mutandis vlastní i v dnešní době.

2.2.2 Vývoj institutu v českých zemích

1. Středověké právo bylo bohaté na nejrůznější formy zástavního práva.[69] Základním dělením zůstalo rozlišování zástav s držbou a bez držby. Pokud jde o nemovitosti, vyskytovala se zprvu zejména zástava vlastnická – dlužník převáděl zástavnímu věřiteli nemovitost do vlastnictví.[70] Při zástavě užitkové převáděl dlužník na zástavního věřitele pouze držbu; věřiteli příslušelo pobírat užitky plynoucí z nemovitosti.[71] Lhůta, po kterou měl věřitel právo brát užitky, nebývala předem určena a končila až splacením zajištěného dluhu.[72] Tím se lišila od zástavy umořovací, při které věřitel sice též čerpal užitky z nemovitosti, ale tyto byly započítávány na úhradu zajištěné pohledávky.

Často docházelo i k zastavování královských statků, regálů a úřadů a k pobírání užitků z nich plynoucích věřitelem.[73]

Nepraktičnost zástavy s držbou, vylučující dlužníka z možnosti hospodařit na zastavené nemovitosti,[74] způsobila rozvoj jiné podoby zástavního práva – bez držby.[75] V Čechách se takové zástavní právo zřizovalo zápisem do zemských desek. V případě nesplacení dluhu byl zástavní věřitel uveden v držbu zastavených nemovitostí (tzv. uvázáním) a docházelo k prodeji nebo ponechání (propadnutí) zástavy.

Zastavení movité věci předpokládalo odevzdání věci věřiteli.[76] V pozdějším vývoji se objevuje i zástava bez držby, využívaná pro zastavení movitostí, které se z povahy věci nehodily k odevzdání.[77]

Podle Obnovených zřízení zemských bylo možné zřídit zástavní právo s držbou nebo bez ní, podle deklaratorií z r. 1640 vyžaduje se ke vzniku zápis do zemských desek (zástavní práva zřízená pouze listinami nejsou neplatnými, ale nepožívají výhod práv zapsaných).

2. Obecný zákoník občanský z r. 1811 obsahoval poměrně stručnou, ale na svou dobu kvalitní úpravu zástavního práva. Vymezil jej jako právo věcné.[78] Upravoval hypotekární i ruční zástavní právo, připouštěl vznik zástavního práva k movitým věcem znameními a rozlišil mezi obligačněprávními a věcněprávními účinky zástavního práva (§ 451 o. z. o.). V oblasti dispozic se zástavním právem připouštělo soudobé civilní právo významné instrumenty: tzv. uvolněnou hypotéku s možností vlastníkovy dispozice touto uvolněnou hypotékou,[79] záměnu (konverzi) zástavních práv[80] či tzv. vlastníkovu hypotéku.[81]

3. Budování nového právního řádu po roce 1948 vyvrcholilo v rámci právnické dvouletky vydáním občanského zákoníku č. 141/1950 Sb. Ačkoliv si tento předpis kladl za cíl radikálně narušit tradiční civilistickou koncepci spočívající na právu římském, řada institutů zůstala zachována ve své původní podobě.[82] Přesto zákoník, již svým kolektivistickým duchem či pokřivením některých institutů (vlastnictví, držba), přikročil k destrukci občanského práva. Ačkoliv si tedy úprava zástavního práva zachovala určité jádro svého předchozího obsahu, negativní změny se dotkly i jí. Šlo například o zavedení pouze deklaratorního zápisu zástavního práva u věcí evidovaných v pozemkové knize[83] či rezignaci na některé dřívější instituty (např. uvolněnou hypotéku);[84] další změny působily nepřímo (zrušení zásady superficies solo cedit). Formálně vcelku nepokroucená úprava zástavního práva však stejně nemohla řádně fungovat ve změněných politických a hospodářských podmínkách.

4. Zásadních změn doznal institut zástavního práva v úpravě občanského zákoníku č. 40/1964 Sb. Zákoník znamenal definitivní odklon od základů kontinentální právní kultury a svojí radikálností předčil dokonce model sovětského občanského práva.[85] Úprava smluvního zástavního práva byla z občanského zákoníku zcela vypuštěna – od 1. 4. 1964 tedy nebylo možné dohodou stran zajistit pohledávku zástavním právem. Celý institut zastupovalo jediné ustanovení (§ 495), jež se navíc týkalo zákonného zástavního práva. Důvodová zpráva to vysvětlila tím, že „smluvní zástavní právo je typickým institutem kapitalistické společnosti sloužícím především finančnímu a obchodnímu kapitálu a pro vztahy v socialistické společnosti se nehodí“.

Zástavní právo bylo nahrazeno institutem omezení převodu nemovitosti (v období od 1. 4. 1964 do 31. 12. 1991). Podstata tohoto zajišťovací prostředku byla však odlišná od zástavního práva – povinná osoba nemohla převést zatíženou nemovitost na jiného bez souhlasu věřitele, dokud pohledávka nebyla uspokojena; omezení mohlo být sjednáno s právními účinky i pro dědice.

5. Zástavní právo smluvní bylo v období od 1. 4. 1964 do 31. 12. 1991 upraveno v zákoníku mezinárodního obchodu.[86] Zástavní právo vznikalo přímo písemnou smlouvou anebo odevzdáním věci zástavnímu věřiteli. Působnost zákoníku byla omezena na vztahy vznikající v mezinárodním obchodním styku.[87]

2.2.3 Vývoj zákonné úpravy zástavního práva po roce 1989

1. K opětovnému zavedení institutu zástavního práva do českého právního řádu[88] došlo až zákonem č. 103/1990 Sb., kterým byl novelizován zákon č. 109/1964 Sb. (hospodářský zákoník). S účinností od 1. 5. 1990 až do jeho zrušení ke dni 31. 12. 1991 obsahoval hospodářský zákoník úpravu zástavního práva v ustanoveních § 129c až 129i. Úprava byla omezená jak samotnou působností zákoníku (týkala se pouze vztahů vznikajících při podnikatelské činnosti hospodářských subjektů),[89] tak i pojetím zástavního práva. Zástavní právo podle této úpravy nemělo, jak dovodila i tehdejší judikatura,[90] věcněprávní povahu a působilo pouze mezi stranami závazkového vztahu. Má-li mít zástavní právo povahu práva věcného, které působí erga omnes, musí v zájmu právní jistoty adresátů normy taková povaha jednoznačně vyplývat ze zákona. Úprava v hospodářském zákoníku však o takovém pojetí nesvědčila, práva a povinnosti ze zástavního práva se vázaly pouze ke stranám zástavní smlouvy. Pokud došlo ke změně vlastnického práva k zástavě, nestával se nový vlastník zástavním dlužníkem.

Zástavní právo vznikalo na základě smlouvy nebo přímo ze zákona, u movitých věcí se vyžadovalo odevzdání zástavnímu věřiteli (s výjimkami), u nemovitých zápis do evidence nemovitostí. Po splatnosti pohledávky se zástavní věřitel mohl domáhat uspokojení ze zástavy, a to prodejem zástavy prostřednictvím hospodářské arbitráže anebo prodejem z volné ruky, byl-li takový postup písemně sjednán, měl-li zástavní věřitel zástavu u sebe a současně při splnění podmínky prodeje za úředně stanovenou cenu.

Table of Contents

O autorovi

Seznam zkratek právních předpisů

Předmluva

Kapitola 1 Úvod

1.1 Pojetí a struktura publikace

1.2 NOZ

1.3 Zástavní právo v NOZ

Kapitola 2 Zástavní právo

2.1 Pojem a zásady zástavního práva

2.2 Vznik a vývoj zástavního práva

2.2.1 Vznik a historický vývoj zástavního práva

2.2.2 Vývoj institutu v českých zemích

2.2.3 Vývoj zákonné úpravy zástavního práva po roce 1989

2.3 Funkce zástavního práva

2.4 Subjekty zástavního práva

2.5 Systematika zákonné úpravy zástavního práva

2.6 Další ustanovení NOZ týkající se zástavního práva

2.6.1 Ustanovení NOZ s dopadem na zástavní právo

2.6.2 Obecná ustanovení o zajištění dluhů

2.7 Přechodná ustanovení v NOZ

Kapitola 3 Zástava

3.1 Způsobilá zástava

3.2 Budoucí zástavní právo

3.3 Zastavení ideální části věci

3.4 Jednotlivé předměty zástavního práva

Kapitola 4 Rozsah zástavního práva

4.1 Přírůstek, příslušenství, plody a užitky zástavy

4.2 Rozsah zástavního práva k pohledávce a k cennému papíru

4.3 Rozsah zástavního práva k hromadné věci

4.4 Přeměna, rozdělení a spojení zástav

4.5 Vespolné zástavní právo

Kapitola 5 Zajištěný dluh

5.1 Terminologie

5.2 Zajištěný dluh – obecně

5.3 Rozsah zajištění dluhu

5.4 Zajištění peněžitého a nepeněžitého dluhu

5.5 Zajištění budoucího a podmíněného dluhu

5.6 Maximální zástavní právo

5.7 Zajištění dluhu v případě odstoupení od smlouvy

Kapitola 6 Právní důvody vzniku zástavního práva

6.1 Úvod

6.2 Vznik smluvního zástavního práva

6.3 Vznik zástavního práva v souvislosti s děděním

6.4 Zástavní právo vzniklé rozhodnutím orgánu veřejné moci

6.5 Zákonné zástavní právo

6.6 Strany zástavní smlouvy

6.7 Zástavní smlouva a její náležitosti

6.8 Forma zástavní smlouvy

Kapitola 7 Právní způsoby vzniku zástavního práva

7.1 Úvod

7.2 Hypotekární a ruční zástavní právo

7.3 Vznik zástavního práva k nemovitým věcem

7.3.1 Úvod – vznik zástavního práva k věcem zapsaným ve veřejném seznamu

7.3.2 Vývoj právní úpravy

7.3.3 Zápis do katastru nemovitostí

7.3.4 Nemovité věci nezapisované do veřejného seznamu

7.4 Vznik zástavního práva k movitým věcem

7.4.1 Vývoj právní úpravy

7.4.2 Úprava v NOZ – úvod

7.4.3 Odevzdání zástavy zástavnímu věřiteli

7.4.4 Odevzdání zástavy třetí osobě

7.4.5 Vznik zástavního práva označením zástavy

7.4.6 Vznik zástavního práva zápisem do Rejstříku zástav

7.4.6.1 Zástavní práva zapisovaná do Rejstříku zástav

7.4.6.2 Rejstřík zástav (včetně zápisu do rejstříku)

7.4.6.3 Vznik zástavního práva k silničním motorovým vozidlům

7.4.6.4 Vznik zástavního práva k hromadné věci (obchodnímu závodu)

Kapitola 8 Zastavení cizí věci

8.1 Zastavení cizí věci se souhlasem vlastníka

8.2 Zastavení cizí věci bez souhlasu vlastníka

8.3 Zastavení cizí movité věci v zastavárenském závodu

8.4 Odstoupení od smlouvy o převodu vlastnického práva a zástavní právo třetí osoby

Kapitola 9 Práva a povinnosti ze zástavního práva

9.1 Úvod

9.2 Zhoršení zástavy na úkor zástavního věřitele

9.2.1 Účel ustanovení

9.2.2 Faktické jednání zástavního dlužníka

9.2.3 Právní dispozice zástavního dlužníka se zástavou

9.2.4 Odpovědnost zástavního dlužníka za zhoršení zástavy

9.2.5 Přiměřené doplnění zástavy

9.3 Právo zástavního věřitele na pojistné plnění

9.4 Práva a povinnosti v případě odevzdání zástavy

9.4.1 Úvod

9.4.2 Věcný dopad ustanovení

9.4.3 Detence věci zástavním věřitelem

9.4.4 Povinnost kustodie

9.4.5 Užívání zástavy zástavním věřitelem

9.4.6 Práva a povinnosti třetí osoby, jíž byla zástava odevzdána

9.4.7 Provedení změny zápisu o zástavním právu

Kapitola 10 Výkon zástavního práva

10.1 Uhrazovací funkce zástavního práva

10.2 Uspokojení ze zástavy v historickém vývoji

10.3 Úprava výkonu zástavního práva v občanském zákoníku č. 40/1964 Sb. a její srovnání s vybranými zahraničními úpravami

10.3.1 Atributy výkonu zástavního práva v úpravě obč. z.

10.3.2 Realizace zástavního práva ve vybraných zahraničních úpravách

10.3.2.1 Úvod

10.3.2.2 Právní úpravy angloamerické

10.3.2.3 Právní úpravy evropské

10.3.2.4 Mezinárodní projekty (modelové zákony)

10.3.2.5 Krátké shrnutí

10.4 Výkon zástavního práva v NOZ

10.4.1 Změna pojetí výkonu zástavního práva

10.4.2 Smluvní způsoby uspokojení ze zástavy

10.4.2.1 Dohoda o způsobu uspokojení ze zástavy – forma, smluvní strany, obsah

10.4.2.2 Účinky dohody o způsobu uspokojení ze zástavy

10.4.2.3 Konkrétní smluvní způsoby uspokojení ze zástavy

10.4.2.4 Povinnost odborné péče

10.4.2.5 Zánik zástavního práva při realizaci smluvního způsobu uspokojení

10.4.2.6 Exekuční titul jako předpoklad výkonu

10.4.3 Subsidiární způsoby uspokojení ze zástavy

10.4.3.1 Úvod

10.4.3.2 Veřejná dražba

10.4.3.3 Soudní prodej zástavy

10.4.4 Zákonný rámec procesu uspokojení ze zástavy

10.4.5 Pluralita zástavních práv

10.4.5.1 Pořadí zástavních práv

10.4.5.2 Výkon zástavního práva při více zástavních věřitelích

Kapitola 11 Zakázaná ujednání

11.1 Úvod

11.2 Nemožnost vyplatit zástavu

11.3 Nemožnost uspokojit se ze zástavy

11.4 Libovolnost způsobů realizace zástavního práva

11.4.1 Úvod

11.4.2 Zpeněžení zástavy libovolným způsobem

11.4.3 Ponechání si zástavy za libovolnou či předem určenou cenu

11.4.4 Zvláštní ochrana spotřebitelů a malých nebo středních podnikatelů

11.5 Požívání zástavy zástavním věřitelem

11.6 Ujednání omezující právní dispozice se zástavou

Kapitola 12 Zánik zástavního práva

12.1 Jednotlivé způsoby zániku zástavního práva

12.1.1 Úvod

12.1.2 Zánik zástavního práva v důsledku zániku zajištěného dluhu

12.1.3 Zánik zástavního práva při trvání zajištěného dluhu

12.1.4 Zánik zástavního práva při převodu zástavy

12.2 Promlčení zástavního práva

12.3 Výmaz zástavního práva

12.4 Uvolněné zástavní právo

12.5 Záměna zástavního práva

Kapitola 13 Zástavní právo k podílu v korporaci

13.1 Zastavitelnost podílu v korporaci

13.2 Vznik zástavního práva k podílu v korporaci

13.3 Trvání a výkon zástavního práva k podílu v korporaci

13.3.1 Výkon hlasovacích práv

13.3.2 Plnění plynoucí z účasti na korporaci

13.3.3 Zahájení výkonu zástavního práva

13.3.4 Základní způsoby výkonu zástavního práva

13.3.5 Speciální způsoby výkonu zástavního práva

Kapitola 14 Zástavní právo k cennému papíru

14.1 Cenné papíry a jejich zastavitelnost

14.2 Vznik zástavního práva k cennému papíru

14.3 Zástavní právo k účtu zaknihovaných cenných papírů

14.4 Trvání, výkon a zánik zástavního práva k cennému papíru

Kapitola 15 Zástavní právo k pohledávce

15.1 Pohledávka jako způsobilá zástava

15.2 Povaha zástavního práva k pohledávce

15.3 Vznik zástavního práva k pohledávce

15.4 Průběh a výkon zástavního práva k pohledávce

15.4.1 Obecně k realizaci zástavního práva k pohledávce

15.4.2 Splatnost zastavené pohledávky

15.4.3 Nesplatnost zastavené pohledávky

15.4.4 Poskytnutí plnění věřiteli namísto zástavnímu věřiteli

15.4.5 Započtení zastavené pohledávky

15.4.6 Nucený výkon zástavního práva k pohledávce

15.4.7 Totožnost osoby zástavního věřitele a poddlužníka

Přehled judikatury k jednotlivým kapitolám

Seznam použité literatury (výběrově)