Deon Meyer

7 DNÍ

Originální název: 7 days

Vydáno u Hodder & Stoughton, Londýn 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Deon Meyer 2011

First published in South Africa in Afrikaans in 2011

as 7 Dae by Human & Rousseau.

First published in Great Britain in English in 2012

as Seven Days by Hodder & Stoughton.

Translation © Jakub Kalina 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-6949-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Věnováno Anitě

Den první

Sobota

1

Ať to dopadne jakkoli, hlavně ze sebe nesmí udělat úplného idiota.

Detektiv kapitán Benny Griessel měl na sobě nový oblek, který si sotva mohl dovolit. Na sedadle spolujezdce ležel pugét. Benny zpocenýma rukama svíral volant a celým svým já dychtil po léčivých, uklidňujících účincích alkoholu. Dnes večer se za žádnou cenu nesmí projevit jako naprostý pitomec. Ne před Alexou Barnardovou, ne před všemi hvězdami hudebního světa, ne po celotýdenním plánování a chystání.

Začal v pondělí, kdy se nechal ostříhat. V úterý mu Margaret, manželka Matta Jouberta, dělala módní konzultantku u Romense v Tyger Valley.

„Nemusíš to přehánět, Benny, stačí kalhoty a pěkná košile,“ opakovala mu trpělivě se svým okouzlujícím anglickým přízvukem.

„Ne, já chci i sako.“ Griessel si tvrdošíjně stál za svým, bál se, že bude mezi těmi vystajlovanými celebritami vypadat jako pobuda.

Chystal se vzít si i kravatu, ale to už Margaret rázně zakročila. „Přijít přehnaně vyšňořený je ještě horší než to trochu podcenit. Žádnou kravatu.“ Nakonec odešli s khaki kalhotami, světlemodrou bavlněnou košilí, černým páskem, černými botami, slušivým černým sakem a útratou na kreditní kartě, z níž mu běhal mráz po zádech.

Od středy se připravoval psychicky. Uvědomoval si, že taková událost by ho mohla úplně převálcovat. Nejvíc se bál toho, že začne sprostě klít, protože přesně to dělal, když byl nervózní. Celý večer si musí dávat pozor na jazyk. Žádné policejní výrazy a sprostá slova, mluv slušně, zachovej klid. Všechno si to v duchu představoval, vizualizoval, jak mu poradil doktor Barkhuizen, jeho sponzor u Anonymních alkoholiků.

Antonu L’Amourovi poví: „Kouevuur je skvělá kytarovka.“ To je všechno, žádné zbytečné řeči a mazání medu kolem huby. Theuns Jordaan si poslechne: „Moc se mi líbí, co děláte.“ To je dobré, plné úcty a uznání, důstojné. Bože, a kdyby se tam objevil Schalk Joubert, on, Benny Griessel, by se zhluboka nadechl, potřásl si s ním rukou a řekl jenom: „Rád vás poznávám, je to velká čest.“ A pak by radši odešel, než se přes jeho pečlivě vystavěné hradby převalí povodeň slov plných neskrývaného obdivu k Joubertovu umění s basovou kytarou.

A nakonec ta, která mu dělala největší starosti: Lize Beekmanová.

Kdyby si tak před setkáním s ní mohl dát jenom jeden drink. Aby udržel nervy na uzdě. Ze všeho nejdřív si utře dlaň do svých nových kalhot. Přece nemůže Lize Beekmanové podat úplně zpocenou ruku. „Slečno Beekmanová, je to obrovská čest. Vaše hudba mě hrozně baví.“ A ona poděkuje a on se radši vrátí za Alexou, protože jinak by ze sebe udělal úplného blba.

Bílá dodávka čínské značky Chana zastavila pod stromy na Druhé Avenue, mezi Livingstonovou střední školou a dvorním traktem claremontské stanice Jihoafrického policejního sboru.

Šlo o nenápadný vůz, model z roku 2009 nesoucí známky těžké práce – promáčklina v předním blatníku, rýhy a škrábance na zadních dveřích. Okna po stranách a vzadu byla zaslepená levnou bílou barvou. Boční dveře se barvou mírně lišily od zbytku karoserie.

Odstřelovač sedící za volantem vypnul motor, položil obě ruce na kolena a na okamžik zůstal bez hnutí sedět.

Měl na sobě modré, trochu vyšisované montérky. Dlouhé světlé vlasy mu spadaly až na záda a hnědou kšiltovku měl naraženou hluboko do čela.

Soustředěně se zahleděl skrz okénko spolujezdce na opuštěný školní pozemek. Pak doprava. Prozkoumal vysokou zeď přes ulici, dvojitý ostnatý drát, dvorní trakt JAPS zahalený podvečerním stínem Stolové hory. Tichý a pustý.

Přesvědčil se, jestli jsou oboje přední dveře zamčené, a poté přelezl do nákladového prostoru, který byl zaházený krabicemi a bednami z kovu, dřeva a kartonu. Posadil se na dřevěnou krabici a od čalouněného stropu stáhl vybledlou žlutou roletu domácí výroby. Oddělovala ho od kabiny, takže byl pro kolemjdoucí prakticky neviditelný.

Sundal si kšiltovku a odložil ji na stranu. Přistihl se, že zrychleně dýchá a trochu se mu třesou ruce. S nuceným výdechem uvolnil ramena, pak se sehnul, otevřel dlouhý, otlučený box na nářadí a vyndal z něj horní přihrádku. Byla těžká, plná opotřebovaných nástrojů – kladiva, sada šroubováků, štípačky a kombinačky, kovové pilky. Opatrně ji položil na gumovou podlahu chany.

Na dně červeného boxu ležely dva předměty – puška a treková hůl K-Way Kilimanjaro.

Trekovou hůl si opřel o rameno, zvedl pušku a opatrně provlékl tlumič řemínkem hole tak, aby mu hůl nepřekážela ve výhledu. Nakonec s holí otáčel proti směru hodinových ručiček tak dlouho, až řemínek napevno utáhl okolo tlumiče.

Přiložil tvář k pažbě, vyzkoušel výšku hole a upravil ji.

Pomocí malé kličky vlastní výroby odsunul krytku otvoru v karoserii chany na tři centimetry, aby mohl hlaveň vystrčit ven.

Opřel si pažbu o rameno a s pomocí hledí zamířil na parkoviště policejní stanice. Zaostřil.

Griessel zastavil před velkým viktoriánským domem na Brownlow Street, vzal do ruky pugét, vystoupil z auta a prošel předzahrádkou až k vstupním dveřím.

Dům Alexy Barnardové zrovna procházel rekonstrukcí. Od plotu nedávno zmizel odporný obrovský kaktus a zdi domu byly obestavěné lešením.

Benny si v duchu připomněl, že je to součást její rekonvalescence. Jejího nového života.

U vstupních dveří se zastavil a zkontroloval si boty. Dokonale vyleštěné.

Zhluboka se nadechl. Co když to vůbec nepochopil a jedná se o přísně formální událost a Alexa otevře v nějaké exotické večerní róbě? Anebo naopak úplně neformální, na džíny a rozhalenku? Na koktejlové party hudebního průmyslu ještě nikdy nebyl.

Zazvonil a uslyšel kroky na schodech.

Otevřely se dveře a v nich stála ona.

„Jissis,“ vydechl Griessel.

***

Odstřelovač nenápadně pozoroval policejní dodávku projíždějící okolo jeho chany. Zpomalila a chystala se odbočit do vjezdu.

Počkal, až vjede na parkoviště a znovu se objeví v jeho zorném poli. Tiskl tvář k pažbě pistole a sledoval dodávku hledím.

Jen jeden pasažér, v uniformě.

Dodávka projížděla po vyasfaltované ploše až do středu dvorního traktu. Zaparkovala za dalšími dvěma policejními vozy, takže na ni neviděl.

Sedmdesát až osmdesát metrů, odhadoval.

Když zamířil před jedno z vozidel a čekal, až se policista objeví, zničehonic si uvědomil, jak rychle mu buší srdce.

Zhluboka se nadechl.

Muž v uniformě se objevil v hledí. Strážník.

Těžká střela, pohyblivý cíl.

Zamířil, sledoval pohyb a nutil se držet svého postupu: zachovat vodorovnou osu hledí, kříž na cíl, vydechnout, zlehka zmáčknout spoušť, nezavírat oči.

Puška ho udeřila do ramene, tlumený výstřel se v uzavřeném prostoru chany rozlehl hlasitěji, než čekal.

Vedle.

„Vypadáte…,“ Griessel chtěl říct befok, ale udržel se. Zoufale pátral po vhodném slově, které by ocenilo její vzhled. „… fantasticky.“

Stála tam v černých šatech bez ramínek, které jí sahaly až ke kotníkům, s širokým koženým páskem těsně pod bujným poprsím a obutá ve světle hnědých sandálech na platformě.

A co teprve její tvář – takhle ji ještě nikdy neviděl. Pečlivě a zručně nalíčená, plné rudé rty, zastřižené a nabarvené světlé vlasy, velká stříbrná srdíčka v uších a sytě zelené oči za dlouhými řasami.

Hlavou mu bleskla prchavá myšlenka, jestli ji dnes večer po tom všem konečně poprvé políbí.

Zasmála se a pochvalně si ho prohlédla: „Vy taky, Benny.“ Pak dodala: „Ty květiny jsou pro mě?“

„No jo. Jasně…“ Neobratně jí kytici podal.

Alexa se začervenala, jeho gesto ji upřímně potěšilo.

„Moc vám děkuju.“ Naklonila se a políbila Griessela na tvář.

Ze zkušenosti věděl, že díky tlumiči a kusům koberce, kterými oblepil interiér chany, nebyl ten výstřel venku v podstatě vůbec slyšet. Potily se mu dlaně a srdce mu zběsile tlouklo. Vyhodil prázdnou nábojnici, která zazvonila o jeden z boxů na nářadí. Znovu nabil. Upravil polohu zbraně a skrz hledí spatřil, že strážník si zbloudilé střely vůbec nevšiml. Šel dál a díval se ke Stolové hoře.

Odstřelovač zamířil dolů, na strážníkovy nohy.

Dva tři centimetry před pohybující se kolena, v panice se mu sevřel žaludek, dýchej, dýchej, pomalu vydechni… Zmáčkl spoušť. Viděl, že policista padl k zemi.

Úleva. Pach korditu.

Teď rychle, bylo mu jasné, že se musí soustředit, že v příštích šedesáti vteřinách půjde o všechno, a tak je nutné to provést přesně podle plánu.

Odmotat řemínek hole. Vytáhnout pušku ze smyčky. Odložit zbraň do boxu. Zakrýt ji přihrádkou. Zavřít box. Hůl tady může zůstat.

Vytáhnout roletu.

Kšiltovka. Nasadit kšiltovku.

Přelézt na sedadlo řidiče.

Nedívej se na cíl, nedělej to. Narůstající obavy ho však přinutily rychle otočit hlavu. Osmdesát metrů od chany strážník pořád ležel na zemi. Díval se někam dolů, nejspíš na svou nohu.

Koukej před sebe.

Otočit klíčkem, nastartovat auto, pomalu odjet, stačí deset metrů a budeš z dohledu, je to jen pár vteřin, takže ten strážník tě neuvidí, bude v šoku, zmatený. Nesmíš vzbudit pozornost, všechno dělej klidně, normálně.

Zařadil rychlost a rozjel se.

2

Griessel se zastavil před ohromným plakátem u vstupu do Lustrového sálu divadla Artscape. Velkými písmeny se na něm psalo: Narozeninový koncert Antona Goosena, pátek 4. března, Velký sál. Text byl doplněn fotografií všech hvězd, které příští týden na koncertu vystoupí. Přímo v jejich středu stála Alexa Barnardová, hned pod menším nápisem, který zmiňoval její umělecké jméno: Xandra Barnardová je zpátky!

A on je teď tady ve svém novém saku a tato legenda se ho drží za rámě. Ztěžka polkl a sebral se.

Dovnitř. Spousta lidí. Rychle přelétl očima přítomné muže a zkontroloval, co mají na sobě. Okamžitě se mu ulevilo, protože viděl spoustu sak. Trochu se uklidnil – všechno bude v pohodě.

Všichni se za Alexou otáčeli, lidi na ni volali jménem a brzy je obestoupili. Alexa se ho pustila a začala se s nimi zdravit. Griessel ustoupil stranou. Tušil, že to takhle dopadne, a byl rád, že ji tak pěkně přijali. Před týdnem z toho měla obavy a svěřila se mu: „Byla jsem pryč tak dlouho, Benny. A celá ta záležitost s Adamovou smrtí… Nevím, co můžu čekat.“

Adam byl její manžel. Benny se s Alexou seznámil, když vyšetřoval jeho vraždu.

„Vy jste Paul Eilers, ten herec,“ řekl někdo hned vedle něj. Teprve pak si Benny uvědomil, že ta krásná mladá žena mluví k němu.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Jsem Benny Griessel.“

„Přísahala bych, že jste Paul Eilers,“ povzdechla si zklamaně a zmizela.

V davu rozeznal pár hudebních hvězd. Laurika Rauchová zrovna vítala Alexu a něco jí vřele vyprávěla. Karen Zoidová si povídala s Gianem Groenem. Emo Admas právě rozesmál Sonju Herholdtovou.

Kde je Lize Beekmanová?

Záplavou těl se prodíral číšník s tácem plným sklenic šampaňského. Došel až ke Griesselovi a nabídl mu. Benny zíral do té zlatavé tekutiny plné líně stoupajících bublinek a okamžitě na ni dostal chuť. Včas se ale probral a zavrtěl hlavou. Ne, děkuji.

Dvě stě dvacet sedm dní bez alkoholu.

Možná by si měl dojít pro nealko, aby měl něco v ruce a jen tak tu netrčel jako obyčejný šutrák v hromádce perel. Koukni na Alexu, je tady jako doma, ve svém živlu, úplně září.

Jissis. Co tady dělá?

Když se seznámil s Schalkem Joubertem, málem to nezvládl.

„Schalku, tohle je Benny Griessel, taky hraje na basovku,“ představila ho Alexa a on cítil, jak rudne. Podal mu třesoucí se ruku.

„Rád vás poznávám, je to sakra velká čest.“ V rozčilení chraptěl a v duchu se na sebe zlobil, že mu ujelo to sakra.

„A vida, kolega. Moc vám děkuji, i pro mě je to čest,“ odpověděl Schalk Joubert nonšalantně.

Jeho tón rozpustil Griesselovu úzkost, pomohl mu se uvolnit. Moc ho potěšilo, že ho takový muzikant nazval kolegou, a tak, povzbuzen Alexiným úsměvem, našel odvahu pohovořit si také s Theunsem Jordaanem a Antonem L’Amourem. Zeptal se jich, jak šlo natáčení Kouevuur. Jejich milé vystupování ho povzbudilo natolik, že se ptal dál.

„A kdy pořádně natočíte ‚Hexriviervallei‘, celou písničku? Zaslouží si to.“

Postupně se uvolňoval, povídal si, smál se a nechápal, z čeho měl takový strach. Skoro byl na sebe pyšný a pak ho Alexa vzala za paži a on se otočil a spatřil Antona Goosena a Lizu Beekmanovou. Stáli tam bok po boku, přímo před ním, jako spiklenci. Bylo to tak náhlé a nečekané, že mu mozek vypověděl službu. Rozbušilo se mu srdce. V nábožné úctě přijal ruku té vysoké, nádherné, blonďaté zpěvačky a do nastalého úplného ticha z něj vypadlo jediné slovo.

„Fok.“

A právě v tom okamžiku se mu v náprsní kapse rozdrnčel mobil.

Stál tam jako přimrazený.

Někde v hluboko v mysli uslyšel rozkaz: Dělej něco.

Pustil ruku Lize Beekmanové. Zostuzený a pokořený zamumlal: „Omluvte mě.“ Sáhl pro telefon, otočil se zády a přiložil si přístroj k uchu.

„Prosím?“ Dokonce i jeho vlastní hlas mu zněl cize.

„Benny, potřebuju vás,“ řekl brigádní generál Musad Manie, vrchní velitel Jestřábů. „Okamžitě.“

Jel rychle, zlobil se na sebe, zlobil se na Alexu, jak mu to mohla udělat? Zlobil se na mobil, že zazvonil, určitě by se z toho hrozného trapasu oklepal, mohl by něco dodat, svou nacvičenou větu „je to velká čest“, aby ten přešlap napravil. Zlobil se na generála, že ho potřebuje v sobotu večer, když má volný víkend, zlobil se na sebe, že se nedokáže zbavit toho sboru otravných hlasů ve své hlavě: udělal ze sebe naprostého vola. V tu příšernou chvíli, kdy z něj to slovo vypadlo a viselo mezi ním a Lizou Beekmanovou jako mrtvý černý pták, všechno se zastavilo až na to otravné zvonění mobilu a vědomí, které ho tížilo jako kus olova: navzdory všem svým odhodláním a plánům a přípravám ze sebe udělal obrovského vola.

Vlastně za to může Alexa. Už před dvěma týdny se ho ptala, s kým by se rád seznámil. Od začátku říkal, že s nikým, že tam bude jen stát někde v koutku, kdyby ho potřebovala. Protože tušil, že by to mohl posrat. Jenže ona z něj všechna ta jména postupně vytáhla a opakovala „Opravdu to pro tebe chci udělat“ a on na to „Ne, prosím“, jenže se stále slábnoucím přesvědčením, protože ho ta představa začínala lákat. Až nakonec souhlasil, aby jí udělal radost, jenže semínko nedůvěry už bylo zaseto, obava, ne, předtucha, že to nějak pokazí.

Jeho chyba. Jenom jeho pitomá chyba.

Pochopil, že půjde o velký problém, když uviděl tři vysoké důstojníky ÚVZZ – Útvaru pro vyšetřování závažných zločinů – a navíc generála Johna Afriku, provinčního velitele detektivní služby a kriminálního vyšetřování.

Statný brigádní generál Musad Manie, vrchní velitel Jestřábů, seděl uprostřed a v očích měl pohled tvrdý jako žula. Vedle sebe měl plukovníka Zolu Nyathiho, velitele skupiny pro násilné trestné činy a Griesselova přímého nadřízeného, a plukovníka Wernera du Preeze, velitele skupiny pro zločiny proti státu (SZS). Afrika seděl na protější straně stolu.

Všichni Griessela pozdravili a Manie ho vyzval, aby si přisedl. Před sebou měli rozložené desky a dokumenty.

„Mrzí mě, že jsem vám narušil večer, Benny,“ začal brigádní generál. „Jenže tu máme problém.“

„Nepříjemný problém,“ dodal Afrika.

Plukovník Nyathi přikývl.

Brigádní generál zaváhal a zadržel dech, jako by toho měl na srdci ještě hodně. Pak si to rozmyslel a podal Bennymu přes stůl list papíru.

„Začneme s tímhle.“

Griessel si papír přitáhl blíž a začal číst. Cítil na sobě pohledy čtyř párů očí.

762a89z012@anonimail.com

Odesláno: sobota 26. února, 6:51

Komu: j.afrika@japs.gov.za

Předmět: Hanneke Sloetová – varoval jsem vás

Dnes je to přesně 40 dní, co byla zavražděna Hanneke Sloetová. To je 40 dní tutlání. Vy víte, proč byla zavražděna.

Toto je moje pátá zpráva, ale vy mě neposloucháte. Nemám jinou možnosti. Dnes střelím policistu. Do nohy. A každý další den střelím dalšího policistu, dokud neobviníte vraha.

Jestli zítra neuvidím v novinách zprávu, že jste znovu otevřeli případ Sloetové, další kulka nebude do nohy.

Podpis žádný. Griessel zvedl hlavu.

„Jak vidíte, přišlo to dnes ráno,“ řekl brigádní generál. „A dnes večer byl strážník Brandon April na parkovišti claremontské stanice střelen do nohy. Těsně před sedmou.“

„Střelou z dálky,“ dodal Afrika. „Zatím pořád hledají, kde se ten hajzl schovával.“

„Oběť je na tom zle,“ navázal Nyathi. „Má rozdrcené koleno.“

„Mladý kluk,“ zabručel Afrika. „Už nikdy nebude normálně chodit. Tenhle bláznivej mizera…,“ ukázal na e-mail v Griesselových rukou, „mi psal už čtyřikrát. Jsou to zmatené maily, nedávají smysl. Uvidíte sám.“

Brigádní generál se naklonil dopředu. „Rádi bychom oznámili, že povedete vyšetřování znovuotevřeného případu té Sloetové, Benny.“

„Osobně jsem brigádního generála požádal, jestli bychom to mohli svěřit právě vám,“ prozradil mu Afrika.

„Cloete už pracuje na nedělních novinách. Říkal, že bychom něco mohli dostat do Weekend Argusu a do Rapportu,“ řekl Manie. Cloete byl tiskový mluvčí JAPS.

„Protlačíme to i do rádia, ale nevím, jestli to pomůže,“ povzdechl si Afrika.

„Nebude to nic hezkého,“ zamračil se Nyathi. „Mírně řečeno.“

„Rozhodnutí je na vás, Benny. Pomůžeme vám. Všichni.“

Griessel odložil list papíru na stůl, uhladil si své nové slušivé sako a zeptal se: „Hanneke Sloetová… to byla ta právnička?“

3

„Přesně tak,“ přitakal Manie a přisunul Griesselovi její spis. „Půlka ledna. Dělali na tom lidi z Green Pointu…“

Griessel si vzal tlustý fascikl a snažil se rozpomenout, co o vraždě Sloetové slyšel. Asi před šesti týdny kolem ní novináři rozpoutali malou bouři a všichni kolegové o případu neustále diskutovali.

„Byla zavražděna ve svém luxusním bytě pět bloků od mojí kanceláře,“ připomněl mu Afrika. „Ubodaná.“ A napůl omluvně dodal: „Jedním pitomým nožem.“

Brigádní generál si povzdechl. „Nic nenašli. Vůbec nic. Podívejte se do zápisu z vyšetřování, uvidíte sám, šli po každé stopě.“

Griessel ve složce nalistoval formulář JAPS5, sekci C a přelétl očima dlouhé, podrobné poznámky.

„Víte, jak to vypadá od případu té Steynové,“ řekl Afrika. „Všichni pořád všechno kontrolují, nikdo nechce riskovat. Vyšetřování vraždy Sloetové probíhalo podle předpisů. Pečlivé ohledání místa činu, podrobné výslechy, mluvili s každým, kdo žil a dýchal, ale nenašli motiv, který by stál za podrobné přezkoumání.“

„Až na to, že to byla právnička,“ podotkl Nyathi zamyšleně. „Významní klienti. Velké peníze.“

„Pravda…,“ přisvědčil Afrika.

„Náhodný zločin,“ uvažoval Nyathi. „Nevyřešitelný případ.“

Afrika si vzdychl. „Problém je v tom, že se do bytu nastěhovala třetího ledna a osmnáctého ji zavraždili. Ještě asi ani nestihla všechno vybalit. Podle detektivů z Green Pointu nikdo nebyl schopen říct, jestli se něco ztratilo.“

„Neprozrazujme všechno,“ obrátil se Manie opatrně ke generálovi. „Chceme přece, aby se na to Benny podíval čerstvýma očima. Aby to prošel od začátku a zkusil něco najít.“

Afrika souhlasně přikývl.

Griessel zvedl vytištěný e-mail. „Brigádní generále, co znamená tohle ‚tutlání‘… ‚vy víte, proč byla zavražděna‘?“

Než Manie stihl odpovědět, Afrika vyhrkl: „To je blbost, Benny, úplná blbost. Podívejte se na ty ostatní e-maily. Jsou plné hloupých obvinění. Prý ochraňujeme komunisty a antikrista a kdovíkoho ještě.“

„Ten chlap je magor,“ přitakal Nyathi. „Bílý šovinista, nesnáší nás, nesnáší vládu, nesnáší homosexuály, nesnáší všechny.“

„Terorista, tak je to, terorista, který se skrývá za anonymní mailovou adresou. Nevystopovatelný.“ Afrika přisunul k Bennymu tenké desky, které měl také před sebou. „Tady jsou ty další dopisy. Pročtěte si je.“

Měl by vyšetřovat i tu věc s tím odstřelovačem?

Brigádní generál zaznamenal jeho nejistotu: „Víte, jak to s těmihle cvoky chodí, Benny – občas se zafixují na určitý případ. Ovšem jestli je mezi tím střelcem a Sloetovou nějaká spojitost a my ji přehlédli… Po tom odstřelovači půjde SZS. SOCce bude velet plukovník du Preez.“

„Hlavní vyšetřovatelkou bude Mbali, brigádní generále,“ ozval se du Preez. „Včera se vrátila z Amsterdamu…“

„Amsterdam, oh, Amsterdam,“ zanotoval Afrika a pobaveně zakroutil hlavou.

Celý minulý týden všichni mluvili o „té nehodě v Amsterdamu“. Tlustá Mbali Kaleniová, která byla už půl roku členkou du Preezovy skupiny, se společně s několika dalšími detektivy účastnila školení v Holandsku. Něco se jí tam stalo – podle šeptandy šlo o nějakou ostudu. Každý tvrdil něco jiného, přitom nikdo pořádně nevěděl, co se doopravdy seběhlo. Až na nejvyšší, ale ti mlčeli jako hrob.

„Budete mít plné ruce práce, Benny, musíte ale s SZS zůstat ve spojení, musíte vědět, jak pokračují. A jestli zjistíte něco, co by jim mohlo pomoci…“

„Víte přece, jak fungujeme, Benny,“ vstoupil do toho plukovník du Preez. „Jeden velký tým…“

Griessel znovu přikývl.

Nyathi si založil ruce na prsou a povzdechl si. „Benny, jestli se proflákne, že nás někdo vydírá, že střílí policajty… Novináři nás sežerou, vypukne panika.“

„Cloete se postará, aby se to rozdrcené koleno nedostalo do novin. Vy prostě jenom buďte před novináři obezřetný, Benny,“ řekl Manie. „V každém případě, vraždu Sloetové vyšetřoval praporčík Nxesi z Green Pointu. Můžete mu kdykoli zavolat, je připravený se zapojit.“

„Celý náš tým vám bude k dispozici,“ přislíbil Nyathi.

„Nechci na vás tlačit víc, než je nezbytně nutné, Benny,“ prohlásil Afrika vážně, „ale musíte se hned dát do práce. Ten magor bude střílet policajty, dokud ten případ nevyřešíte.“

V sobotu v půl jedenácté večer kráčel Griessel mrtvolně ztichlými širokými chodbami budovy ÚVZZ – Jestřábů – ke své kanceláři. V duchu se podivoval na tím, co s JAPS za poslední rok provedl případ Steynová, o němž se Manie zmínil před několika minutami.

Před osmnácti měsíci byla ve svém domě v Pinelands uškrcena mladá šéfkuchařka Estelle Steynová. Pravděpodobně kravatou. Žádné známky vloupání, loupeže nebo sexuálního násilí – musel to udělat někdo, koho znala a komu věřila. Například její kravaťácký snoubenec, zasmušilý a bezcitný konzultant KPMG, který měl ledový pohled a klíč od jejího domu. Běhen sedmdesáti dvou hodin byl zatčen a obviněn a média i fascinovaná veřejnost jej okamžitě prohlásily vinným. Protože Estelle Steynová byla veselá, živá a sršela energií. Podle kolegů šlo navíc o vynikající kuchařku se zářivou budoucností. Vedle její blonďaté, usměvavé krásy vypadal její snoubenec na titulních stránkách novin zamračeně a nepřátelsky. Díval se někam mimo objektiv, jako muž obtížený svými zločiny.

Pak se rozjel soud.

Obhajoba se na případ vrhla jako smečka hladových psů a celý ho roztrhala na cucky. Nedbalé zajištění místa činu, úzce zaměřené vyšetřování, příliš kreativní závěry soudních lékařů.

Po sedmiměsíční senzaci snoubenec odešel jako svobodný člověk.

Novináři láteřili a spílali, veřejnost byla v šoku. O pár měsíců později šly na dračku knihy kriminologů a soudních znalců, kteří analyzovali a kritizovali každý krok JAPS. Opozice v parlamentu znovu a znovu mlátila celý případ vládě o hlavu – skandál ne a ne utichnout.

Vyšetřovatel Fanie Fick měl po kariéře. Přeškolil se na počítačového analytika a Jestřábi ho uklidili do svého Centra správy informací, ale všichni věděli, že už nikdy nebude povýšen. Fanie Fušer, jak mu tajně říkali, od té doby každý den utápěl svou bolest v baru Opilá kachna ve Stiklandu.

Proto byl spis Sloetové, který si Griessel odnášel do kanceláře, veden tak podrobně a „podle předpisů“. Zostuzená policie si pořád ještě lízala rány a všechny strašila hrůza z dalšího zpackaného případu, dalšího obětovaného detektiva, dalších trestů a kritiky od nejvyššího vedení, tisku i veřejnosti.

Proto se dnes večer generál John Afrika zúčastnil porady na ÚVZZ a proto si vyžádal konkrétního vyšetřovatele.

Strach. Jestřábi obvykle nepodléhali rozkazům nebo vměšování od provinčního velitele vyšetřování. Dbali na vlastní nezávislost a hierarchii.

Strach byl také důvodem, proč se tím střelcem nechali vydírat. Za starých časů by si JAPS z hrozeb nějakého pistolníka nic nedělal.

Griessel s povzdechem odemkl dveře své kanceláře. Tohle je recept na průšvih.

Život nikdy není jednoduchý.

Rozložil si pořadače na stole. Ze všeho nejdřív otevřel tenké desky, které dostal od Johna Afriky. Pustil se do čtení e-mailů v chronologickém pořadí. Zpočátku měl potíže se soustředěním – za jeden večer se toho na něj navalilo nějak moc.

762a89z012@anonimail.com

Odesláno: pondělí 24. ledna, 23:53

Komu: j.afrika@japs.gov.za

Předmět: Hanneke Sloetová

Vy dobře víte, kdo zavraždil Hanneke Sloetovou. Zatkněte toho komunistu, nebo všechno předám tisku.

Druhý byl mnohem delší:

762a89z012@anonimail.com

Odesláno: pondělí 31. ledna, 23:13

Komu: j.afrika@japs.gov.za

Předmět: Hanneke Sloetová, všichni půjdete do pekla!!!

Jste bezbožní a hříšní (1. Timoteovi 1:9, Přísloví 17:23)

Pravda o tom komunistovi a o penězích, které vám dává, vyjde najevo. Všichni jste stejně zkažení. Váš čas se krátí.

1. Timoteovi 1:9–10: A je si vědom, že zákon není určen pro spravedlivého, nýbrž pro lidi zlé a neposlušné, bezbožné a hříšníky, pro lidi bohaprázdné a světské, pro ty, kdo vztáhnou ruku proti otci a matce, pro vrahy, smilníky, zvrhlíky, únosce, lháře, křivopřísežníky, a co se ještě příčí zdravému učení.

Přísloví 17:23: Svévolník po straně přijímá úplatek, tak převrací stezky práva.

Přísloví 21:15: Prosazovat právo je radostí spravedlivému, ale zkázou pachatelům ničemnosti.

Ve třetím to zkusil odjinud:

762a89z012@anonimail.com

Odesláno: neděle 6. února, 22:47

Komu: j.afrika@japs.gov.za

Předmět: Hanneke Sloetová – na vaše svědomí.

Dávám vám tři týdny na zatčení vrahů Hanneke Sloetové. Proces prosazení spravedlnosti už začal.

Dvakrát jsem vás varoval, ale nic jste neudělali. To, co se chystá, jde na svědomí vás a vašich komunistických spojenců. Nedáváte mi jinou možnost.

Nechť spravedlnost zvítězí.

A pak, předposlední, odeslaný v neděli 13. února, před třinácti dny:

Kazatel 3: Všechno má určenou chvíli.

Verš 3: Je čas zabíjet i čas léčit, čas bořit i čas budovat.

Verš 8: Je čas milovat i čas nenávidět, čas boje i čas pokoje.

Griessel e-mail položil na stůl a vyskládal si všech pět listů vedle sebe. Přejížděl očima od jednoho k druhému.

Pak si je všechny přečetl znovu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Sobota

1

2

3

Neděle

Pondělí

Úterý

Středa

Čtvrtek

Pátek