Veronika Černucká

POSLEDNÍ MODLITBA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká 2015

Foto na obálce © Petr Kozlík 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-6955-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Nebe se zatáhlo a bylo jen otázkou času, kdy začne pršet. Vrah se procházel po poli a vyhlížel svou další oběť. Ne, nebyl nervózní. Nač taky? Dával si pozor a zatím se nenašel nikdo, kdo by ho podezíral. Lidi mluvili o psychopatovi, který uprchl z léčebny nebo z vězení, ale žádného z nich nenapadlo, že ho mají mezi sebou. Je jedním z nich a je víc než úsměvné, že jim to nedošlo.

Pobaveně se zasmál a pak k sobě přivolal psa, který pobíhal v obilí.

„K noze! Dělej!“

Pes zanechal slibného očuchávání hroudy hlíny a přiběhl ke svému pánovi. Ten ho podrbal za ušima a přikázal mu, aby šel u nohy.

Zvedl se vítr. Vrah si zapnul větrovku, kterou v tuhle roční dobu obvykle nosíval. „To je kosa,“ zamručel a přidal do kroku.

Vtom jeho pozornost upoutala bílá tečka na obzoru.

Cyklista?

Vrah přimhouřil oči a snažil se zaostřit. Viděl dobře, takže by neměl mít problém, ale postava byla příliš daleko. Cyklista sjížděl po pěšině mezi lány obilí a bylo zřejmé, že se střetnou.

Tečka se zvětšovala a vrah si s uspokojením uvědomil, že na kole sedí dívka nebo žena ve světlých květovaných šatech. Vítr jí nadzvedával sukni a on na ni fascinovaně zíral. Obličej zakrýval slamák, proto ji nemohl poznat. Byl si ale jistý tím, že je místní. A nepochyboval o tom, že ji zná. On tady znal všechny a všichni znali jeho.

Třenov má pouze pět tisíc obyvatel a je to de facto vesnice. Každý zná každého a všichni si myslí, že tu není možné mít tajemství. Ale to se pletou. On vraždí už dva roky a jeho sousedé a známí o tom nemají nejmenší tušení.

Cyklistka se přiblížila natolik, aby si uvědomil, že je mladá. Měla štíhlé bledé nohy, byla naboso a vítr jí co chvíli odhaloval bílé kalhotky. Zatím to jde dobře, pomyslel si. Je odsud, proto bude logické, že se dají do řeči. Turistka by si jen těžko vyrazila bez bot.

Vrah se pečlivě rozhlédl, zda je někdo nesleduje. Jezevčík u jeho nohy zakňučel a vrah sykl, aby byl zticha.

Zatím viděl jen štíhlou postavu s kloboukem, ale neušlo mu, že dotyčná nemá podprsenku. Znechuceně se ušklíbl.

Pes zaštěkal a cyklistka polekaně zabrzdila. Seskočila z kola a odhrnula si slamák z čela, aby viděla. Poznal ji. Byla to Anežka od nich z ulice. Její máma se starala o pět děcek, tahle byla nejstarší. Kolik jí je? Čtrnáct? Patnáct?

S údivem si povšiml, že je namalovaná. Měla červené tváře a na očích jasně zelené stíny, které ladily s kytičkami na jejích šatech.

„Jééé, dobrý den. Ťapko, pojď sem!“

Pes nečekal na dovolení a rozeběhl se k ní. Anežka se sklonila a začala ho drbat. Pes se svalil na záda, kmital nohama ve vzduchu a dívka se smála.

„Bude pršet,“ prohodil vrah.

„Já vím. Doufám, že dojedu domů, než se rozprší. Máma prala a já jí slíbila pomoct s žehlením.“

Navzdory tomu ale dál drbala psa a nehýbala se z místa.

Mám, nemám?

Vždyť je to ještě dítě!

„Byla ses projet?“

Anežka sešpulila pusu jako umíněné děcko a hlesla, že byla v hájovně.

Vrah strnul.

„U Málkové? Už ji pustili z porodnice?“ zajímal se a snažil se tvářit nezaujatě.

Dívka vzdorně pohodila hlavou, až jí slamák slítl na zem. Chvíli si s ním pohrával vítr a pak se do něj zakousl vrahův jezevčík.

„Přines!“

Pes poslechl a položil mu klobouk k nohám. Anežka nadšeně zatleskala a vrah se uklonil, jako by stál na jevišti a přijímal aplaus.

Usmíval se, ale vřelo to v něm. Málkové se předevčírem narodila dcerka a její manžel si, místo toho, aby s ní byl v porodnici, zve do hájovny holky! Vždycky to byl děvkař a jak vidno, nic se nezměnilo.

„Líbali jste se?“ vyjel na ni.

Anežka se vyzývavě usmála a jemu bylo rázem jasné, že měli sex. Pak si všiml řetízku na její levé ruce. Byl tenký, zlatý a na její zápěstí příliš velký.

„To ti dal Málek?“

„A kdyby?“

Tak malá a tak zkažená!

Sáhl do kapsy kalhot a ujistil se, že má svůj vystřelovací nůž. Ten, který se mu už několikrát osvědčil.

„Vy tomu nerozumíte. Dneska je to jiné než za vašich mladých let. Dneska se to tak nebere.“

Vzkypěl v něm vztek. Dneska se to tak nebere? Je to obyčejná děvka! Stejná jako ta před ní! Všechny jsou stejné! Zavraždil jich pět, a všechno to byly chlípné děvky!

Oblohou projel blesk, pak se ozvalo zahřmění. Očima zalétl do údolí a chvíli pozoroval majestátní věže třenovského kláštera.

„Chodíš do kostela, tak víš, co je to hřích.“

Anežka si odfrkla.

„Dejte mi pokoj s kostelem!“

Popadla kolo a zvedla ho ze země.

Vrah vyndal nůž a šel směrem k ní.

Pes věděl, co bude následovat, proto zavyl a utekl se schovat do obilí. Vrah zkontroloval okolí a pak jí ukázal nůž.

Anežka začala ječet, ale nebylo jí to nic platné.

Vrah se napřáhl a začal bodat.

Žena, která sledovala celý výjev z houští, přidušeně vykřikla. Okamžitě si přitiskla dlaně na pusu, ale už bylo pozdě. Její zaúpění se neslo přes pole a jen největší naivka by ho považoval za zvířecí skřek.

Vrah se otočil a zahleděl se do houští za potokem.

Žena mu strnule hleděla do očí a v duchu se modlila, aby se za ní nerozběhl. Ležela na zemi a snažila se nedýchat. Ať si myslí, že to byl pták!

Vrah se otočil k Anežce a pokračoval v práci. Žena za potokem měla co dělat, aby nezakřičela podruhé. To je strašné! Neskutečné! Počítala bodnutí nožem, a když napočítala dvanáct ran, vzdala to. Ten člověk musí být šílený!

V duchu zalitovala, že opustila své společníky. Byli unavení po dlouhé cestě, chtělo se jim spát, ale ona trvala na tom, že půjde najít nějakou tůňku nebo potůček, aby se opláchla. Cítila, že páchne potem, oblečení se jí lepilo na tělo a ještě štěstí, že neměla zrcátko, ve kterém by viděla své zplihlé a zaprášené vlasy.

Proč s nimi nezůstala v lese?!

Lepší je být živá, i když smradlavá a ulepená. Když to nevadilo jejím společníkům, nemusela ze sebe dělat primadonu. A teď to má!

Sledovala vraha a přemýšlela, kolik času jí zbývá. Za jak dlouho půjde zkontrolovat místo, kde leží?

Pokusila se zvednout, ale měla pocit, že se jí nohy proměnily v želatinu.

Dýchej zhluboka! Dýchej! Nádech, výdech, nádech, zkus zadržet dech!

Z dívky se stal kus zakrváceného masa, ale její vrah bodal dál a dál. Žena věděla, co ji čeká, pokud se jí nepodaří uprchnout. Ne, tenhle člověk s ní nebude mít slitování. Je to zvíře!

S hrůzou si uvědomila, že jezevčík přestal výt a vydal se k potoku. Šel se zvednutou hlavou a větřil.

Nééé!

Konečně ji tělo poslechlo. Vyskočila a dala se na útěk. Pes zaštěkal, ale jí to bylo jedno. Běžela a věděla, že když se zastaví, zemře.

Větvičky ji šlehaly do obličeje, lýtka měla od krve z ostružiní a maliní, ale nedbala na to. Píchalo ji v boku, sípala, ale přesto běžela dál. V dálce slyšela psí štěkot a to jí dodalo naději, že se vrah nevydal v jejích stopách. Ve psech se nevyznala a netušila, zda by ji byl jezevčík schopný vyčmuchat. Pro jistotu ale zaběhla do mokřiny plné mechu a zplesnivělých klacků. Ponořila se po kolena do bahna a drala se dál.

Na konci bažiny se musela chytnout větví, aby se dokázala vytáhnout ven. Až teď se odvážila otočit. V boku ji píchalo tak, že se musela předklonit. Nabírala dech a čekala, jestli se v lese objeví tlustý hnědý jezevčík. Když se dala znovu do běhu, rozpršelo se. Kapky ji bičovaly, ale ona byla za déšť vděčná. Pokud pes nechytil stopu doteď, za chvíli bude mít smůlu.

Ke svým společníkům se vrátila mokrá a špinavá. Vůbec ji nepřekvapilo, že zděšeně vykřikli.

„Co se ti stalo?“

Předklonila se a vydechla: „Musíme pryč.“

Na nic se neptali a začali balit. Naštěstí toho s sebou moc neměli, takže během několika minut byli připravení na cestu. Žena seděla na kameni, prudce oddechovala a sledovala je, jak rolují plachtu, kterou připevnili na stromy jako ochranu před větrem a deštěm. Záležet na ní, plachtu by tu nechala, ale kdoví kde budou dneska spát?

Kdyby měla benzin, celé by to tu podpálila. Takový luxus si ale nemohli dovolit, navíc je tlačil čas. Zmiz, napovídaly jí instinkty.

Po půlhodině rychlé chůze vyšli na silničku klikatící se mezi stromy do údolí. Konečně cítila, že jsou v bezpečí. Pokynula jim, aby si sedli, a přerývavě vyprávěla, co viděla. Nemluvila příliš souvisle, ale i tak pochopili, o co jde.

„Vrah? Tady?“

Přikývla.

Její společník se zamyslel a pak se pousmál.

„Napadlo mě, že by se toho dalo využít.“

Žena na něj vytřeštila oči.

„Mám nápad. Poslouchejte mě.“

A tak jim řekl, co vymyslel. Žena musela uznat, že to nezní vůbec špatně.

„Víš, kde jsme?“

„Viděla jsem ceduli. Třenov.“

„Třenov? A nakonec proč ne?“

Právě se dohodli, že tady bude jejich domov. O vraždě mladé dívky se už nebavili. Dělali, jako by se nic nestalo. Nic neviděli, neslyšeli a basta! Kdokoliv jiný by na jejich místě zavolal na policii, ale to oni nemohli.

Vrah otřel nůž do dívčiných šatů a hřbetem dlaně si otřel sliny, které mu tekly z pusy. Nůž schoval do kapsy a zavolal na psa. Ten stál u potoka a odmítal se hnout z místa.

Vrah šel za ním. Pes seděl na zadních, koukal do lesa a číhal, jestli se z něj někdo nevyřítí.

„Hodný,“ pochválil ho a z druhé kapsy vydoloval psí tyčinku, kterou s sebou neustále nosil.

„To bylo jen nějaké zvíře. Tak pojď, vrátíme se domů.“

Šli podél potoka a po několika stech metrech zabočili na lesní stezku vedoucí k městu. Náhodný pozorovatel by si řekl, že se vrací z poklidné procházky lesem. Vrah byl opatrný a věděl, že na místě činu nezanechal žádné stopy.

Ale přesto nebyl spokojený. Cítil se v bezpečí, ale přesto v něm hlodal červíček pochybností. Co když v lese někdo byl? Co když ho někdo viděl? Nebude lepší, když si dá na nějakou dobu pauzu? Ne, to nedokáže. Je to silnější než on. Může s tím stokrát bojovat, ale nakonec neodolá a podlehne. Je to pokušení, je to vášeň, je to jeho droga.

Vtom ho napadlo, že by se nemusel omezovat jen na Třenov. Jsou i jiná města, jiné okresy. A když na to přijde, nemá to daleko do Německa. Horší to bude s Ťapkou, ale to už nějak vymyslí.

Začal si vesele pohvizdovat.

Z nebe spadly první kapky, tak přidal do kroku.

Byl zvědavý, kdo Anežku najde. Moc by si přál být u toho, ale nechtěl riskovat. Musí se držet v pozadí a být nenápadný. Nesmí udělat nic, co vybočuje z normálu. Nesmí být zvědavý, nesmí vyzvídat. Na Anežčin pohřeb nepůjde, co by tam taky pohledával? Až pak uvidí její matku, zamumlá upřímnou soustrast, ale nic víc. Žádné řeči o Anežce, žádné nabízení pomoci, žádné otázky, jak se to stalo, žádné nadávání na policajty.

Musí se chovat jako obvykle.

A přitom by si tolik přál angažovat se. Záviděl policajtům, kteří ji budou ohledávat a fotit. Žárlil na patology, kteří ji budou pitvat. Toužil být tím, kdo ji upraví do rakve.

To bude pozdvižení! Minimálně stejné jako v dubnu, když ubodal tu Mařákovic holku. Byla v pátém měsíci, a to jí bylo teprve šestnáct! Děvka! Necudná coura jako všechny ostatní!

Vrah zahlédl v dálce na silnici několik postav, ale nevěnoval tomu pozornost. Nezajímalo ho, co je to za lidi. Stáli na kopci a nejspíš nebyli místní. Kdyby ano, nešli by po silnici, ale zkrátili by si cestu lesem. O tom, že míří do Třenova, nepochyboval. Kam jinam by šli? Tady dávají lišky dobrou noc a Třenov je jediné městečko široko daleko.

Škoda. Mohli to vzít zkratkou přes pole. To by byl gól, kdyby našli mrtvolu! Vrah se pobaveně zasmál. Déšť zesílil a on se dal do běhu. Je v dobré kondici, a když na to přijde, je schopný doběhnout až ke svému domu.

Anežka zatím ležela v obilí a déšť jí smýval líčidlo a krev. Šaty byly nacucané vodou a pod jejím tělem se vytvořila načervenalá kaluž.

Trvalo dva dny, než ji našli.

O dvacet let později

Luboš Vrána rozrazil dveře redakce a vtrhl do místnosti jako velká voda. Stačil mu jediný pohled, aby zjistil, že z jeho pěti redaktorů nemaká ani jeden. Dva si vyměňovali drby nad kávou, a i přes přísný zákaz kouření bafali jako o život. Mireček jako obvykle projížděl seznamky, Venca se pokoušel otevřít erotické stránky a jeho zástupce Oťas se marně snažil vyskočit z webu realitní agentury.

„Zdravím, šéfe. Zrovna píšu článek o bydlení,“ hlásil mu rychle a snaživě zvedl ruku na pozdrav.

Vrána pozvedl levé obočí a podíval se tak, jak to umí jen on. Napůl sarkasticky, napůl přísně.

„A já bych skoro řekl, že si hledáš nový byt,“ usadil ho a pak se zaměřil na sporťáka. „Venco, porno jsem nechal zablokovat, takže máš smůlu.“

Ti dva s kávou okamžitě shodili nohy se stolu a vyplivli cigarety do odpadkového koše. Pozapomněli na to, že v koši jsou jenom papíry, a proto byli velice překvapení, když začalo z nerezové nádoby doutnat.

„Kurňa!“ zaklel Mireček, a protože seděl nejblíže, dal se do hašení.

Oťas se vrhl ke koši, shodil pantofle a nohama v děravých podkolenkách sešlapával černající papíry. Venca se odtrhl od počítače a nenapadlo ho nic lepšího než vyběhnout na chodbu pro hasicí přístroj. Strhnul ho ze zdi a cestou do redakce si snažil vybavit, co jim říkali bezpečáci během povinného školení. Možná kdyby tam tenkrát nechrápal, tak by teď věděl, co a jak.

Vběhl do redakce a zjistil, že katastrofa byla zažehnána. Mireček svíral v ruce konvici na kávu a tvářil se provinile. Oťas si stahoval z nohy mokrou podkolenku a vrhal na něj vražedné pohledy.

„Vy jste paka,“ prohlásil a nechápavě potřásl hlavou.

„Porada! Všichni sem!“ ozvalo se z kanceláře šéfredaktora.

Přede dveřmi se zastavili a pokrytecky si dávali přednost. Oťas, jakožto zástupce šéfredaktora, se obětoval a vstoupil první. Vránova kancelář ani v nejmenším nepřipomínala chaos, který vládl vedle v redakci. Tady měla každá věc své místo a běda tomu, kdo se opovážil s něčím hnout. Tužky byly ořezané do špičky a srovnané podle velikosti. Na okně kvetly orchideje a v policích se vršily balíky starých novin. Všechny byly převázané motouzem a Vrána nutil uklízečku, aby je každý den přejížděla navlhčeným hadříkem. Pokud jste ho požádali o jakékoliv archivní číslo, okamžitě věděl, kam sáhnout. Vrána seděl za stolem v koženém křesle a nijak se neměl k tomu, aby redaktory pobídl, aby se posadili. Ti postávali u zdi a připadali si jako na popravě.

Šéfredaktor roztáhl rty do širokého úsměvu a vycenil na ně zuby.

Pro ně to bylo totéž, jako kdyby někdo zavelel: Tři, dva, jedna, pal!

„Tak, hoši, co dneska máte?“

Rozvaloval se za stolem jako paša a pobaveně sledoval své koktající stádečko. Bože, to je materiál! Novináři, a nejsou schopní se vymáčknout. Nemá říct na personálním, aby do všech inzerátů na pozice redaktorů připsali, že podmínkou jsou alespoň průměrné komunikační schopnosti?

Slova se ujal Oťas: „Mireček udělá otevírání obchodního centra. Dvě fotky, čtyři odstavce. Venca půjde na fotbal a já si vezmu na starost autogramiádu v Hlaváčkově knihkupectví. Na zítra nám přišla pozvánka na policejní tiskovku. Je to od osmi v hlavní budově, kterou mám po cestě, takže to vyřídím já. Zahradní centrum Janatka nás zve na otevírání pobočky a pak přišla pozvánka do Třenova. Klášter slaví devět set let a chystají se oslavy.“

Vrána promáčkl prsty, až mu zapraskaly klouby.

„Třenov?“ zeptal se se zájmem.

Bylo jim jasné, že ho to zaujme. Z třenovských oslav koukala parádní zašívárna s ubytováním, hostinou a bohatým programem. A kdo jiný by si to měl urvat pro sebe než šéfredaktor? Původně doufali, že se mu nebude chtít, protože je to daleko, ale když teď viděli jeho blažený výraz, pochopili, že do Třenova jede on.

Vrána na ně znovu vycenil zuby. Já vám dám, vy pacholci! Jako bych nevěděl, na co myslíte!

„Už jsem tam byl. Před dvaceti lety tam někdo vraždil ženské. Dodneška nezjistili kdo. Rád se tam podívám znovu.“

Oťas k němu popošel a položil mu na stůl ručně psanou pozvánku.

„Organizuje to město a místní klášter,“ neodpustil si jízlivou poznámku.

„Nejsem náročný a skromné oslavy mi vyhovují,“ prohlásil Vrána a jeho podřízení měli co dělat, aby zachovali vážnou tvář.

„Pak je tady ještě jedna módní přehlídka v Galerii a divadelní představení. Amatéři nacvičili Hamleta a výtěžek půjde do psího útulku Pacička.“

Vrána se ušklíbl a zabubnoval prsty do desky stolu.

„Ve školách finišují přípravy na nový školní rok, tak bychom mohli něco nafotit. Jedna škola má nový běžecký ovál, v jedné opravili kanalizaci a v dalších koupili nové lavice a židle. Ředitelka Hamáčková mi napsala, že dostali novou in… intertak… kterkat…“

Vrána protočil panenky.

„Interaktivní!“

„Jo, to je ono. Tak Hamáčková píše, že dostali tuhle tabuli a že za ni město zaplatilo skoro dvě stě tisíc. Podle mě to je tak na odstavec na dva. Plus fotka. Vyzvednu Béďu u panímámy a on zapózuje před tabulí. Sice chodí do školky, ale je docela vysoký, tak budeme předstírat, že je prvňák. Kdybyste chtěl, tak Hamáčková sežene nějakého učitele.“

„OK.“

Pak se o slovo přihlásil Venca a informoval je, co nového ve sportu. Vránu to nezajímalo, proto ho občas přerušil hlasitým zazíváním.

Redaktorům bylo kolegy líto, ale mlčeli. Vrána byl postrach a oni si to u něj nechtěli rozházet.

„Dobře. O krimi se nestarejte, tu si ošéfuju sám. Mám v plánu nějaké rozhovory a slíbil jsem jednu reportáž. Droběnka si u nás zaplatil inzerci, tak se očekává, že napíšeme o jeho ordinaci. Kdo se toho ujme?“

Nikomu se do toho nechtělo, takže se nakonec musel obětovat zástupce Oťas.

„Dobrá, hoši, porada je u konce. Já teď zavolám do Třenova, aby se mnou počítali. Vidím to tak na dva tři dny. V mé nepřítomnosti to tady má na starosti Oťas.“

Odkývali mu to a pak vypochodovali ze dveří.

Jolana si zrovna lakovala nehty, když se jí na stole rozdrnčel telefon. Mlaskla a vyměnila si znechucený pohled s kolegyní, se kterou sdílela kancelář. Ta vrátila lehký kabátek na věšák a sedla si zpátky za pracovní stůl.

„Za pět minut čtyři. Kdo zase otravuje?“

Jolana se nadechla, zvedla sluchátko a profesionálním hlasem odříkala: „Městský úřad Třenov. Odbor školství a kultury. U telefonu Jolana Šimková.“

Zatímco se volající vykecával, foukala si na růžové nehtíky. Její kolegyně povytáhla obočí a ona pusou naznačila: Novináři.

„Bude nám ctí, když nás navštívíte,“ oznámila bez zájmu muži na druhé straně.

Je zdvořilá a víc po ní nemůžou chtít. Těžko bude hýkat nadšením, když jí nějaký Vrána volá těsně před koncem pracovní doby! Mrkla na nástěnné hodiny. Za tři minuty padla, ale dědek si chce povídat. Prý ubytování! Copak je nějaká turistická informační kancelář?

„Bydlení jsme zajistili v klášteře. Sestra Antonela slíbila, že zástupci tisku dostanou nejlepší pokoje.“

Muž se chrčivě zasmál a ona si musela oddálit sluchátko od ucha.

„To není vtip. Klášter patří salesiánům a spravuje ho sestra Antonela. Můžu vás ujistit, že je velice schopná.“

Vrána jí cosi vysvětloval a ona automaticky kývala hlavou.

„To máte pravdu. Není hoteliérka a v pokojích není sociální zařízení ani internet. Ale mají tam společenské místnosti. V klášteře funguje chráněná dílna a centrum pro mládež a…“

Jolanina kolegyně významně poklepala na náramkové hodinky a natáhla se po kabátku. Přesně ve čtyři opustila kancelář.

„Ano, ano. Máme tu penzion, a když budete chtít, můžu vám tam zamluvit pokoj. Ale mohu-li vám radit, dejte přednost klášteru. Majitelka je sice milá a vstřícná, ale trochu upovídaná.“

Vrána zaklel a Jolana se pobaveně ušklíbla.

„Já věděla, že se domluvíme. Dobře. Napíšu si to. Luboš Vrána, šéfredaktor. Dobře, dobře. Na tři dny. Ano, ano. Sestra Antonela se postará o vaše pohodlí. Jistěže. Ano. To je samozřejmostí. Budeme se na vás těšit.“

Když zavěsila, pomyslela si, že nezná protivnějšího chlapa, než je tenhle šéfredaktor Vrána.

Božena Vránová byla o deset let starší než bratr. Vždycky se k němu chovala spíš jako matka než sestra, takže pro ni nebyl problém se k němu, potom co ji opustil manžel, nastěhovat. Luboš měl dvoupatrový dům, a protože byl starý mládenec, bylo tu dost místa pro oba.

Před pěti lety odešla do důchodu a od té doby žila jen pro bratra, slavného pana novináře. Ona pracovala celý život jako kuchařka, kdežto on to dotáhl na šéfredaktora krajské redakce celostátního deníku. Obávaný investigativní novinář Luboš Vrána, její malý bráška. Jeho jméno bylo ve světě žurnalistiky pojmem a ona na něj byla právem hrdá. Vždycky říkala, že z toho klučíka něco bude!

Byl chytrý, mazaný a měl přímo geniální paměť. Ne že by ve škole zrovna exceloval, ale z češtiny měl vždy za jedna a jeho slohy patřily k těm, které učitelé posílali do různých soutěží.

Božena vystoupala do prvního patra. Na starožitný stolek položila tác s jídlem a potom zaklepala. Bratr pracoval a ona si netroufala mu jen tak vtrhnout do pokoje.

„Volno!“

Otevřela si dveře a pak mu donesla tác až pod nos. „Udělala jsem lívance.“

„Čím jsem si to zasloužil?“

„Byl jsi celý den v práci, tak musíš být vyčerpaný a hladový. Pořádně se najez, ať máš sílu.“

Odložil stranou arch papíru, na který si něco zapisoval, a s chutí se pustil do jídla.

„To je dobrota,“ pomlaskával, zatímco ona stála vedle stolu a zjihle ho pozorovala.

„Abych nezapomněla, někdo ti volal. Řekla jsem, že pracuješ, tak ti zavolají znovu.“

„Oni?“ Vrána byl detailista a ve všem chtěl mít vždycky jasno.

„Nevím, jestli to byl muž, nebo žena. Volající huhňal, jako kdyby měl rýmu. Prý volají kvůli tvé návštěvě Třenova. Dala jsem jim číslo na mobil.“

„To bude někdo z úřadu nebo z kláštera,“ odtušil a bezstarostně se zakousl do dalšího lívance.

„Mluvili o tom v televizi. Klášter slaví výročí, tak chystají pouť.“

Něco zamumlal, ale protože měl plnou pusu, nebylo mu rozumět. Polkl a pak jí nabídl, aby jela s ním.

Božena spráskla ruce. „Ale ne! Co bych tam dělala? Já, stará osoba? Jsem ráda, když mě nebolí klouby. Poutě a podobné atrakce už pro mě nejsou.“

Nevyvracel jí to.

Když dojedl, sklidila špinavé nádobí a tác odnesla do kuchyně. Luboš se rozvalil v křesle. Panejo, to byla bašta. Škoda, že ji nemůže vzít s sebou, aby mu tam vařila. Ale snad to ty tři dny přežije.

Byl přecpaný a nechtělo se mu myslet, proto se rozhodl, že pro dnešek už bylo práce dost. Z jednoho šuplíku vyndal papírovou krabici a odvalil se s ní na pohovku. Krabice byla plná novinových výstřižků. Soukromě jí říkal Moje síň slávy. Články mapovaly jeho kariéru a nejstarší z nich spatřil světlo světa před třiceti lety.

Probíral se výstřižky a vzpomínal, jaké to bylo.

Vtom mu zazvonil telefon. Podíval se, kdo volá. Pevná linka, neznámé číslo.

„Ano? Luboš Vrána.“

Poslouchal a z jeho obličeje se pomalu vytrácela barva. Krabice mu sjela z kolen a výstřižky se rozlétly po podlaze.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poslední modlitba