Vzor citace: POLIŠENSKÁ, P. a kol. Musíš znát… Trestní právo hmotné.

Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016, 208 s.

© JUDr. Petra Polišenská, Mgr. Radka Feberová, Mgr. Marie Hrabalová,

Mgr. Alžbeta Perejdová, Mgr. Hana Wolfová

ISBN 978-80-7552-055-5 (brož.)

ISBN 978-80-7552-056-2 (e-pub)

Seznam zkratek

Listina – usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř. – zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

tr. řád – zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

tr. zákon – zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon

tr. zákoník – zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zák. o trestní odpovědnosti právnických osob – zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

z. ř. s.  – zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

z. s. m. – zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže)

Úvod

Do tohoto svazku učební pomůcky je zařazen výběr důležitých soudních rozhodnutí v oblasti trestního práva hmotného vydaných v období od ledna 2014 do května 2015. Jedná se primárně o judikaturu Nejvyššího soudu, ale jsou zde obsaženy i judikáty Ústavního soudu, případně vrchních a krajských soudů.

Jednotlivá rozhodnutí jsou roztříděna podle názvů – hesel, která jsou abecedně seřazena. Každé heslo je opatřeno právní větou, autorsky okomentovanou pro bližší vysvětlení a pochopení řešené problematiky. Tomu napomáhá i související judikatura, která danou problematiku rozvíjí, doplňuje a případně ukazuje na vývoj právního názoru. Následně je doplněno dotčené ustanovení příslušné normy. Svazek je rovněž opatřen tzv. ústavním vhledem, tj. důležitými rozhodnutími ÚS v oblasti trestního práva hmotného vydanými za sledované období.

Velmi ráda bych touto cestou poděkovala svým spoluautorkám, a to jmenovitě Mgr. Hrabalové Marii, Mgr. Feberové Radce, Mgr. Wolfové Haně a Mgr. Perejdové Alžbetě, za jejich účast na zpracování tohoto svazku aktuální judikatury. Doufám, že se tato publikace stane užitečnou pomůckou nejen pro studenty právnických fakult, ale že bude také využívána širokou odbornou i laickou veřejností, a to díky srozumitelné metodě, kterou komentuje aktuální judikaturu v oblasti trestního práva hmotného.

JUDr. Petra Polišenská

Z ROZHODOVACÍ PRAXE OBECNÝCH SOUDŮ

Zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Časová působnost trestních zákonů

(1)

Byl-li určitý skutek spáchán v době do 31. 12. 2009 a má-li být i po tomto datu posouzen jako trestný čin porušování (porušení) povinnosti při správě cizího majetku z nedbalosti podle § 255a odst. 1 tr. zákona nebo § 221 odst. 1 tr. zákoníku, lze ho považovat za trestný čin, jen když soud dovodí u pachatele zavinění z vědomé nedbalosti [§ 5 písm. a) tr. zákona, § 16 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku], která má zároveň povahu hrubé nedbalosti (§ 16 odst. 2 tr. zákoníku), i když vzhledem k časové působnosti trestních zákonů (§ 16 odst. 1 tr. zákona, § 2 odst. 1 tr. zákoníku) bude nakonec skutek kvalifikován podle trestního zákona účinného do 31. 12. 2009 (srov. rozhodnutí č. 54/2012 Sb. rozh. tr.).

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 19. prosince 2012, sp. zn. 5 Tdo 827/2012, uveřejněné pod číslem 2/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2012:5.TDO.827.2012.1)

Dotčené ustanovení: § 2

Komentář autorů

Právní věta vychází z výjimky obecného zákazu retroaktivity vyplývající z čl. 40 odst. 6 Listiny, které připouští retroaktivitu v trestním právu ve prospěch pachatele.

Související judikatura

Právní věta sledovaného rozhodnutí se obsahově shoduje s právní větou níže uvedeného sbírkového rozhodnutí.

Skutek, který byl spáchán za účinnosti zákona č. 140/1961 Sb., trestního zákona, ve znění pozdějších předpisů, a o němž se rozhoduje již za účinnosti zákona č. 40/2009 Sb., trestního zákoníku, ve znění pozdějších předpisů, může být posouzen jako trestný čin jen tehdy, když naplňuje zákonné znaky určité skutkové podstaty podle obou těchto zákonů. Jestliže jím měl být spáchán trestný čin, jehož subjektivní stránka vyžaduje zavinění z nedbalosti (§ 5 tr. zákona, § 16 tr. zákoníku), přičemž podle trestního zákoníku musí jít o hrubou nedbalost (§ 16 odst. 2 tr. zákoníku), lze skutek posoudit jako trestný čin jen tehdy, když soud vyvodí u obviněného (pachatele) hrubou nedbalost. To platí i tehdy, pokud soud v takovém případě nakonec dospěje k závěru, že při posuzování trestnosti činu z hlediska časové působnosti zákona (§ 16 odst. 1 tr. zákona, § 2 odst. 1 tr. zákoníku) není pro pachatele příznivější použití trestního zákoníku a že čin je třeba kvalifikovat podle trestního zákona.

(právní věta usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. října 2011, sp. zn. 7 Tdo 1298/2011, uveřejněného pod číslem 54/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2011:7.TDO.1298.2011.1)

Východisky pro posuzování, která trestněprávní úprava je pro pachatele příznivější, jsou i následující rozhodnutí.

Pro posouzení otázky, zda použití pozdějšího trestního zákona by bylo pro pachatele příznivější, je rozhodující celkový výsledek z hlediska trestnosti posuzovaného činu, jehož by bylo dosaženo při aplikaci zákona účinného v době spáchání činu a zákona pozdějšího. Jestliže okolnosti vztahující se ke spáchání činu a k osobě pachatele jsou stejně významné podle nové i dřívější trestněprávní úpravy, pak pro závěr, který z posuzovaných trestních zákonů je ve smyslu § 2 odst. 1 část věty za středníkem trestního zákoníku, resp. § 16 odst. 1 část věty za středníkem tr. zákona pro pachatele příznivější, je rozhodující srovnání trestních sazeb uvedených v posuzovaných zákonech a trestů, které lze na jejich základě uložit (srov. rozhodnutí pod č. 11/1991 Sb. rozh. tr.).

(z právní věty stanoviska Nejvyššího soudu ze dne 27. října 2010, sp. zn. Tpjn 302/2010, uveřejněného pod číslem 1/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2010:TPJN.302.2010.1)

Skutek se posuzuje podle toho práva, jehož použití je pro pachatele nejpříznivější, a to bez rozdílu, zda jde podle dřívějšího a pozdějšího práva o stejné či různé skutkové podstaty. Přitom se použije ve všech směrech buď jen práva účinného v době činu, anebo jen práva pozdějšího. Platí tedy zásada, že ohledně trestnosti jediného skutku je třeba užít dřívějšího nebo nového zákona jako celku.

(z právní věty usnesení Nejvyššího soudu ze dne 22. září 2010, sp. zn. 5 Tdo 1103/2010, uveřejněného pod číslem 48/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2010:5.TDO.1103.2010.1)

Rozhodujícím kritériem pro posouzení otázky, zda použití pozdějšího zákona by bylo pro pachatele příznivější, je celkový výsledek z hlediska trestnosti činu, jehož by bylo při aplikaci toho či onoho zákona dosaženo, a to s přihlédnutím ke všem právně významným okolnostem konkrétního případu. Použití nového práva je tedy pro pachatele příznivější tehdy, jestliže jeho ustanovení, posuzována jako celek, skýtají výsledek příznivější než právo dřívější.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. května 2010, sp. zn. 3 Tdo 562/2010, ECLI:CZ:NS:2010:3.TDO.562.2010.1)

Při posuzování trestnosti činu ve smyslu § 16 odst. 1 tr. zákona se pozdější, pro pachatele příznivější právo uplatní, jen pokud ještě nebylo pravomocně rozhodnuto o vině a trestu pachatele. Bylo-li již pravomocně rozhodnuto o vině i trestu, citované ustanovení o časové působnosti trestního zákona nelze použít.

(z právní věty usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. března 2006, sp. zn. 4 Tz 17/2006, uveřejněného pod číslem 17/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2006:4.TZ.17.2006.1)

Podle § 16 odst. 1 tr. zákona se trestnost činu posuzuje podle zákona účinného v době, kdy byl čin spáchán; podle pozdějšího zákona se posuzuje jen tehdy, jestliže to je pro pachatele příznivější. Použití nového práva je však třeba posuzovat jako celek, aby konečný výsledek byl pro pachatele příznivější. Nutné je hodnotit starý a nový zákon jak z hlediska ustanovení zvláštní části, tak i se zřetelem k ustanovení obecné části trestního zákona. Při posouzení otázky, jaký zákon použít, nemůže tedy jít jen o srovnání trestních sankcí starého a nového zákona. Přitom je rozhodný výsledek srovnání trestů, které by byly při použití zákonů jako celků pachateli za konkrétních posuzovaných okolností uloženy.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 12. září 1990, sp. zn. 1 To 9/90, uveřejněného pod číslem 11/1991 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Činnost insolvenčního správce v insolvenčním řízení; obstarávání věcí obecného zájmu

(1)

I. Jestliže jsou v insolvenčním řízení uplatněny a řešeny pohledávky vyplývající z obchodních vztahů, u nichž je insolvenční správce povinen zajistit, aby v takových vztazích nedocházelo k poškozování nebo bezdůvodnému zvýhodňování účastníků těchto vztahů nebo osob, které jejich jménem jednají, je třeba činnost insolvenčního správce v insolvenčním řízení podle zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů, považovat za „obstarávání věcí obecného zájmu“ ve smyslu § 331 odst. 1 alinea 1 a § 332 odst. 1 alinea 1 tr. zákoníku (§ 334 odst. 3 tr. zákoníku).

II. Korupční jednání, ať již ve formě aktivního poskytnutí, nabídnutí nebo slibu úplatku, nebo ve formě pasivního přijetí úplatku či jeho slibu nebo nabídky, je třeba ve veřejné i v soukromé sféře postihovat primárně ustanoveními o úplatkářství podle § 331 a § 332 tr. zákoníku. Ustanovení § 226 odst. 3 tr. zákoníku se proto může uplatnit jen subsidiárně v těch případech, na které nedopadají shora citovaná ustanovení o úplatkářství, tj. nejde-li o přijetí úplatku v souvislosti s podnikáním pachatele nebo někoho jiného (§ 331 odst. 1 alinea 2 tr. zákoníku) nebo o podplacení v souvislosti s podnikáním pachatele nebo někoho jiného (§ 332 odst. 1 alinea 2 tr. zákoníku), anebo není-li řešeno úplatkářství týkající se obchodních vztahů, kde je insolvenční správce nositelem povinnosti, která má zabránit tomu, aby v obchodních vztazích docházelo k poškozování nebo k bezdůvodnému zvýhodňování účastníků těchto vztahů nebo osob, jejichž jménem jednají (§ 334 odst. 3 tr. zákoníku). Proto § 226 odst. 3 tr. zákoníku se jako subsidiární bude vztahovat na jednání insolvenčního správce jen v případech, v nichž v insolvenčním řízení nepůjde o pohledávky vzniklé v rámci obchodních vztahů ani o pohledávky související s podnikáním pachatele nebo někoho jiného.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. srpna 2014, sp. zn. 15 Tdo 885/2013, uveřejněné pod číslem 2/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:15.TDO.885.2013.1)

Dotčená ustanovení: § 226, § 331

Komentář autorů

Velký senát trestního kolegia Nejvyššího soudu ve sledovaném rozhodnutí dospěl k závěru, že činnost insolvenčního správce v insolvenčním řízení, v němž jsou uplatňovány a řešeny pohledávky vyplývající z obchodních vztahů, spočívající v povinnosti zajistit, aby v takových vztazích nedocházelo k poškozování nebo bezdůvodnému zvýhodňování účastníků těchto vztahů nebo osob, které jejich jménem jednají, lze považovat za „obstarávání věcí obecného zájmu“.

Související judikatura

Sledované rozhodnutí řeší kolizi dvou odlišných právních názorů týkajících se činnosti insolvenčního správce v insolvenčním řízení jakožto obstarávání věcí obecného zájmu vyjádřených v níže uvedených rozhodnutích.

Při řízení konkursním a vyrovnacím (nyní v insolvenčním řízení) nejde o obstarávání věcí obecného zájmu, ale o uplatňování soukromoprávních nároků. Především z tohoto důvodu na jednání podle § 256b tr. zákona nedopadají § 160–163 tr. zákona o trestných činech úplatkářství. Jednočinný souběh trestných činů podle § 160–162 tr. zákona s trestným činem pletich při řízení konkursním a vyrovnacím podle § 256b tr. zákona je vzhledem k tomu vyloučen. To platí i ve vztahu ke správci konkursní podstaty, který sice vykonává svou činnost ve veřejném zájmu, ale dopadá na něj speciální § 256b odst. 3 tr. zákona, jež bylo nutno do trestního zákona zavést právě proto, že správce konkursní podstaty není možno postihovat podle § 160–163 tr. zákona. Správce konkursní podstaty totiž nelze považovat ani za veřejného činitele, protože nejde o voleného funkcionáře nebo jiného odpovědného pracovníka orgánu státní správy, samosprávy, soudu nebo jiného státního orgánu ani o příslušníka ozbrojených sil nebo ozbrojeného sboru (srov. § 89 odst. 9 tr. zákona). Správci konkursní podstaty jsou sice ustanovováni soudem, který vede řízení o konkursu, a s tímto soudem spolupracují, ale v zásadě jde o soukromé osoby, které nejsou zaměstnanci soudu.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 10. prosince 2009, sp. zn. 8 Tdo 708/2009, uveřejněného pod číslem 40/2010 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2009:8.TDO.708.2009.1)

Obstaráváním věcí obecného zájmu je plnění všech úkolů, na jejichž řádném a nestranném plnění má zájem celá společnost nebo určitá sociální skupina; obstaráváním věcí obecného zájmu ve sféře obchodních vztahů je zachovávání smluvně převzaté nebo právním předpisem uložené povinnosti, která má zabránit protiprávnímu poškozování nebo bezdůvodnému zvýhodňování účastníků těchto vztahů nebo osob, které jejich jménem jednají. (…) Plnění povinností insolvenčního správce bylo obstaráváním věcí obecného zájmu, když byl do funkce ustanoven usnesením soudu, a podle zákona č. 182/2006 Sb., insolvenční zákon, a zákona č. 312/2006 Sb., o insolvenčních správcích, je ustanovený insolvenční správce povinen provádět činnosti uvedené v ustanoveních § 188, § 189 odst. 1, 2 a § 230 odst. 1, 2 insolvenčního zákona.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 14. srpna 2013, sp. zn. 7 Tdo 311/2013, ECLI:CZ:NS:2013:7.TDO.311.2013.1)

Domácí vězení

Komentář autorů k předmětnému heslu

Trest domácího vězení byl jakožto alternativní trest do českého právního řádu zaveden tr. zákoníkem s účinností od 1. ledna 2010. Tento trest je v trestním zákoníku uveden jako druhý nejpřísnější za trestem odnětí svobody.[1] Podmínkou jeho uložení je písemný slib pachatele, že se ve stanovené době bude zdržovat v obydlí na určené adrese a že při výkonu kontroly trestu poskytne veškerou potřebnou součinnost.[2]

Pokud zákon v souvislosti s výkonem určitého druhu trestu stanoví sankci za to, že pachatel trest v určené lhůtě (zaviněně) nevykoná nebo poruší, nelze zároveň vyvozovat jeho trestní odpovědnost pro trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání podle § 337 odst. 1 písm. f) tr. zákoníku.[3]

(1)

Obviněný, jemuž byl uložen trest domácího vězení a který se ve stanovené době nezdržoval v určeném obydlí, nemohl tímto jednáním naplnit znaky skutkové podstaty trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání podle § 337 odst. 1 písm. g) tr. zákoníku, neboť v takovém případě trestní zákoník upravuje postupy, jimiž se zajišťuje jiný způsob vykonání tohoto trestu. U trestu domácího vězení jde o rozhodnutí podle § 61 tr. zákoníku o jeho přeměně v trest odnětí svobody, resp. podle úpravy účinné do 30. 11. 2011 o nařízení náhradního trestu odnětí svobody.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 28. května 2013, sp. zn. 11 Tz 17/2013, uveřejněný pod číslem 4/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:11.TZ.17.2013.1)

Dotčené ustanovení: § 61

(2)

K rozhodnutí o přeměně trestu odnětí svobody v trest domácího vězení (§ 57a tr. zákoníku) je podle § 320 odst. 2 tr. řádu příslušný soud, v jehož obvodu odsouzený vykonává trest odnětí svobody, neboť se uplatní tato speciální úprava příslušnosti ve vztahu k obecnému § 315 odst. 2 tr. řádu.

(usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 7. června 2013, sp. zn. 3 Nt 15/2013, uveřejněné pod číslem 43/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:KSOS:2013:3.NT.15.2013.1)

Dotčené ustanovení: § 57a

Komentář autorů

Vykonal-li odsouzený polovinu uloženého trestu odnětí svobody za přečin, prokázal-li svým chováním polepšení a je-li předpoklad, že povede řádný život, může mu soud přeměnit zbytek trestu odnětí svobody v trest domácího vězení.[4]

(3)

Soudy jen v minimální míře využívají možnosti individualizace uloženého trestu domácího vězení a v rozhodnutích stanoví standardní rozsah zdržování se pachatele v určeném obydlí vyplývající v podstatě z úpravy před provedenou novelizací § 60 odst. 3, 4 tr. zákoníku. Tato praxe ukazuje na nepromyšlenost a zbytečnost novelizace původního znění § 60 odst. 3 tr. zákoníku provedené zákonem č. 330/2011 Sb.

Jako zvláštní případ konkretizace trestu domácího vězení lze uvést věc Okresního soudu ve Zlíně, který pachateli působícímu jako trenér mládežnického sportovního týmu umožnil vést 1× týdně trénink a 3× do měsíce o víkendu doprovázet tým na utkání. Některé soudy v obvodech Krajského soudu v Brně a Krajského soudu v Českých Budějovicích poukázaly v určitých případech na praktické problémy výkonu trestu domácího vězení u pachatelů, kteří pracují ve vícesměnném provozu, u pachatelů, kteří se účastní vícedenního školení mimo bydliště, a na vztah trestu domácího vězení k úpravě styku odsouzeného s nezletilými dětmi. Soudy by měly velice pečlivě zvažovat uložení trestu domácího vězení i s ohledem na povahu zaměstnání pachatele (např. byl signalizován případ, kdy trest domácího vězení byl uložen zaměstnanci cirkusu, který koná turné po celém území České republiky) a přistoupit k uložení jiného, alternativního trestu.

(trestní kolegium Nejvyššího soudu ze dne 12. února 2014, sp. zn. Ts 43/2012, Zhodnocení praxe soudů v oblasti ukládání a výkonu vybraných trestních sankcí v letech 2010 a 2011, str. 23, uveřejněné pod číslem 9/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

K přeměně trestu, resp. k nařízení náhradního trestu odnětí svobody, došlo z důvodu nedodržení podmínek domácího vězení, a to zpravidla proto, že odsouzený se nezdržoval ve stanovené době v určeném obydlí nebo došlo ke zjištění požití alkoholu (opakovaný pozitivní test na alkohol). Prokázání opakovaného požívání alkoholu odsouzeným v době výkonu trestu domácího vězení je však možno podle názoru Nejvyššího soudu považovat za důvod přeměny pro porušení sjednaných podmínek výkonu trestu domácího vězení jen tehdy, bylo-li omezení zdržet se požívání alkoholických nápojů nebo jiných návykových látek uloženo odsouzenému jako přiměřené omezení ve smyslu § 48 odst. 4 písm. h) tr. zákoníku ve spojení s § 60 odst. 5 tr. zákoníku. Jinak by nadměrné požívání alkoholických nápojů bylo možno považovat za jiné maření výkonu tohoto trestu, pokud by bylo spojeno s dalším deliktním jednáním odsouzeného.

(trestní kolegium Nejvyššího soudu ze dne 12. února 2014, sp. zn. Ts 43/2012, Zhodnocení praxe soudů v oblasti ukládání a výkonu vybraných trestních sankcí v letech 2010 a 2011, str. 25, uveřejněné pod číslem 9/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Podle názoru Nejvyššího soudu při přeměně trestu domácího vězení na trest odnětí svobody je třeba počátek přepočtu stanovit k okamžiku vyhlášení usnesení soudu prvního stupně, který rozhodl o přeměně trestu domácího vězení na trest odnětí svobody, neboť do tohoto rozhodnutí odsouzený stále vykonává trest domácího vězení, když není ani vyloučeno, že soud i přes splnění některé z podmínek uvedených v § 61 tr. zákoníku nepřistoupí k přeměně domácího vězení a ponechá ho v platnosti (srov. § 334g tr. řádu). Po vyhlášení usnesení o přeměně, byť je možno proti němu podat stížnost (viz § 334g odst. 2 tr. řádu), již odsouzený trest domácího vězení nevykonává, o čemž je třeba ho v usnesení poučit (jinak by mu byla dána možnost oddálit přeměnu domácího vězení, což by zejména ke konci výkonu tohoto trestu mohlo vést k tomu, že by již nebylo možno na nevykonávání tohoto trestu, maření jeho výkonu či porušení jeho podmínek adekvátně reagovat). Pokud by došlo ke zrušení usnesení o přeměně trestu domácího vězení stížnostním soudem s tím, že odsouzený má i nadále trest domácího vězení vykonávat, pokračovalo by se ve výkonu trestu domácího vězení od právní moci tohoto usnesení.

(trestní kolegium Nejvyššího soudu ze dne 12. února 2014, sp. zn. Ts 43/2012, Zhodnocení praxe soudů v oblasti ukládání a výkonu vybraných trestních sankcí v letech 2010 a 2011, str. 27, uveřejněné pod číslem 9/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Jako další právní problém související s výkonem trestu domácího vězení některé soudy (např. Okresní soud v Táboře) uvádějí, že důvodem pro přeměnu trestu domácího vězení v nepodmíněný trest odnětí svobody není skutečnost, že odsouzený v době výkonu tohoto trestu nevedl řádný život (např. se v průběhu výkonu trestu domácího vězení dopustil trestné činnosti), ačkoliv jinak plnil podmínky výkonu tohoto trestu, a v tomto směru se domáhají doplnění zákonné úpravy. Jiné soudy (např. Okresní soud v Českém Krumlově) ukládají povinnost vést řádný život a nepáchat trestnou činnost v době výkonu trestu domácího vězení jako přiměřenou povinnost ve smyslu § 60 odst. 5 tr. zákoníku. K tomu Nejvyšší soud zdůrazňuje, že z podstaty trestu domácího vězení jako alternativního trestu k nepodmíněnému trestu odnětí svobody a ze zásad pro ukládání trestů a jejich účelu vyplývá, že vedení řádného způsobu života je nezbytnou součástí těch alternativních trestů, které spočívají v tom, že odsouzený je po určitou dobu povinen plnit zákonem nebo soudem stanovené povinnosti, a proto mu také není ukládán nepodmíněný trest odnětí svobody. I když u trestu domácího vězení není v zákoně výslovně stanoveno, že nevedení řádného života je důvodem jeho přeměny v nepodmíněný trest odnětí svobody (na rozdíl např. od § 65 odst. 2 tr. zákoníku vztahující se k výkonu trestu obecně prospěšných prací), tak vedení řádného života je nezbytným předpokladem i řádného vykonávání trestu domácího vězení. Ostatně existenci této povinnosti lze vyvodit i z § 60 odst. 5 tr. zákoníku, a proto je nadbytečné, aby ji soud ukládal ve svém rozhodnutí o uložení trestu domácího vězení. Navíc soud může přeměnit trest domácího vězení nebo jeho zbytek v trest odnětí svobody a rozhodnout zároveň o způsobu jeho výkonu, také jestliže pachatel v době po odsouzení „jinak maří výkon tohoto trestu“ (srov. § 61 tr. zákoníku). Za takové „jiné maření“ je třeba podle názoru Nejvyššího soudu považovat i spáchání další trestné činnosti, neboť součástí vedení řádného života v průběhu výkonu trestu domácího vězení je i skutečnost, že se odsouzený nedopustil žádného trestného činu. Tomu odpovídá i praxe u Krajského soudu v Ostravě, který jako důvod přeměny trestu domácího vězení ve smyslu § 61 tr. zákoníku uvádí právě následnou trestnou činnost odsouzeného.

(trestní kolegium Nejvyššího soudu ze dne 12. února 2014, sp. zn. Ts 43/2012, Zhodnocení praxe soudů v oblasti ukládání a výkonu vybraných trestních sankcí v letech 2010 a 2011, str. 27–28, uveřejněné pod číslem 9/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

V případě poznatku Probační a mediační služby o porušení podmínek výkonu trestu domácího vězení dává zákon probačnímu úředníkovi oprávnění podat podle § 334g odst. 1 tr. řádu návrh na přeměnu trestu domácího vězení v trest odnětí svobody, o kterém rozhoduje předseda senátu soudu, který ve věci rozhodoval v prvním stupni, ve veřejném zasedání (srov. § 334g odst. 1 tr. řádu ve spojení s § 315 odst. 2, 3 tr. řádu). Probační úředník je povinen každé porušení podmínek výkonu trestu domácího vězení prověřit a každé prokázané maření výkonu tohoto trestu (v případech, kdy odsouzený hodnověrně nedoloží svoji nepřítomnost v místě výkonu trestu, nebo jím uváděné důvody nejsou relevantní) a neplnění uložených přiměřených povinností či nedodržení přiměřených omezení soudu sdělit, kopii sdělení zasílá též odsouzenému. Má-li probační úředník za to, že je na místě s ohledem na závažnost porušení podmínek výkonu trestu, resp. na důvody uváděné odsouzeným, rozhodnout o přeměně trestu domácího vězení v trest odnětí svobody, podá soudu takový návrh, jímž současně (v odůvodnění návrhu) soudu sděluje, že k porušení podmínek výkonu trestu došlo, k návrhu přiloží též příslušné listinné důkazy. Pokud by probační úředník takový návrh nepodal, může ovšem pouze na základě oznámení porušení podmínek výkonu trestu domácího vězení soud sám z vlastní iniciativy nařídit veřejné zasedání k rozhodnutí o přeměně tohoto trestu v trest odnětí svobody.

Předseda senátu tu samozřejmě zvažuje důvod a délku, byť přechodného, nevykonávaní trestu domácího vězení, popř. závažnost maření jeho výkonu (např. povahu odmítání kontroly ze strany probačního úředníka či neposkytování potřebné součinnosti, popř. zda došlo ke spáchání dalšího trestného činu či přestupku) nebo porušení jeho podmínek (např. porušování uložených přiměřených omezení nebo přiměřených povinností).

(trestní kolegium Nejvyššího soudu ze dne 12. února 2014, sp. zn. Ts 43/2012, Zhodnocení praxe soudů v oblasti ukládání a výkonu vybraných trestních sankcí v letech 2010 a 2011, str. 28, uveřejněné pod číslem 9/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Dotčená ustanovení: § 60, § 61

Faktická konzumpce

(1)

Jestliže pachatel sám nebo jako spolupachatel padělá nebo pozmění platební prostředek v úmyslu použít jej jako pravý nebo platný a poté jej sám takto použije, dopouští se pouze trestného činu neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 alinea 1 tr. zákoníku, a nikoli též podle § 234 odst. 3 alinea 2 tr. zákoníku, neboť jen realizuje úmysl použít platební prostředek jako pravý nebo platný, který měl již v době jeho padělání či pozměnění.

Pokud pachatel použil padělaný platební prostředek k bezhotovostní platbě a současně tím způsobil na cizím majetku škodu nikoli nepatrnou, je nutno jeho jednání posoudit nejen jako trestný čin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 tr. zákoníku, ale též jako trestný čin podvodu podle § 209 odst. 1 tr. zákoníku, přičemž jde o trestné činy spáchané v jednočinném souběhu. Tzv. faktická konzumpce je v takovém případě vyloučena, neboť s ohledem na skutkové okolnosti spáchaného trestného činu podvodu ho zpravidla nelze považovat za vedlejší, málo významný produkt základního trestného činu vzhledem k různosti objektů obou trestných činů a k tomu, že trestný čin podle § 234 odst. 3 tr. zákoníku nevyžaduje obohacení pachatele nebo jiné osoby ani způsobení škody.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. srpna 2013, sp. zn. 4 Tdo 812/2013, uveřejněné pod číslem 27/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:4.TDO.812.2013.1)

Dotčené ustanovení: § 43

Komentář autorů

Faktická konzumpce je pojmem trestněprávní nauky, kterým je vyloučen jednočinný souběh. Srov. také Komentář autorů k heslu „Jednočinný souběh“.

Nejvyšší soud ve sledovaném rozhodnutí vyložil, že k jejímu naplnění dojde tehdy, pokud jeden trestný čin je prostředkem relativně malého významu ve srovnání se základním trestným činem nebo vedlejším, málo významným produktem základního trestného činu. Předpoklady faktické konzumpce jsou tak vytvořeny faktickým průběhem činu a nelze je dovozovat z poměrů skutkových podstat sbíhajících se trestných činů nebo jejich sankcí.

Související judikatura

Níže uvedená rozhodnutí se vyjadřují k otázce posuzování toho, zda se v konkrétním případě jedná o faktickou konzumpci, či nikoli.

Zjištění, že se v konkrétním případě jedná o faktickou konzumpci, nelze opírat jen o srovnání trestních sazeb v úvahu přicházejících trestných činů spáchaných v jednočinném souběhu, ale je na ni nutné usuzovat z faktického průběhu činu (rozhodnutí č. 10/1987-II. Sb. rozh. tr.). Právě podle okolností, za nichž byl čin spáchán, a s přihlédnutím k jeho povaze a závažnosti (společenské škodlivosti) je možné dojít k závěru o tom, zda je trestný čin prostředkem jen relativně malého významu ve srovnání se základním trestným činem nebo vedlejším, málo významným produktem základního trestného činu.

(právní věta usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. ledna 2011, sp. zn. 8 Tdo 1499/2010, uveřejněného pod číslem 35/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2011:8.TDO.1499.2010.1)

Vzhledem k tomu, že faktická konzumpce se vytváří faktickým průběhem činu, přičemž vztah faktické konzumpce je nahodilý a vytváří se případ od případu, nemusí být každé méně závažné trestné jednání těžším činem konzumováno. Pro faktickou konzumpci je nezbytné, aby se jednalo v rámci jednoho skutku o situaci, kdy tento skutek naplňuje více skutkových podstat různých trestných činů.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. října 2010, sp. zn. 8 Tdo 1211/2010, ECLI:CZ:NS:2010:8.TDO.1211.2010.1)

Tzv. faktická konzumpce, která vylučuje jednočinný souběh trestných činů, je tu tehdy, když jeden trestný čin je prostředkem relativně malého významu ve srovnání se základním trestním činem nebo vedlejším, málo významným produktem základního trestného činu; předpoklady faktické konzumpce jsou vytvořeny faktickým průběhem činu a nevyplývají z poměru skutkových podstat trestných činů nebo jejich trestních sankcí.

(z právní věty rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 6. června 1986, sp. zn. 11 To 49/86, uveřejněného pod číslem 10/1987-II Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Jednočinný souběh

(1)

Jestliže pachatel sám nebo jako spolupachatel padělá nebo pozmění platební prostředek v úmyslu použít jej jako pravý nebo platný a poté jej sám takto použije, dopouští se pouze trestného činu neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 alinea 1 tr. zákoníku, a nikoli též podle § 234 odst. 3 alinea 2 tr. zákoníku, neboť jen realizuje úmysl použít platební prostředek jako pravý nebo platný, který měl již v době jeho padělání či pozměnění.

Pokud pachatel použil padělaný platební prostředek k bezhotovostní platbě a současně tím způsobil na cizím majetku škodu nikoli nepatrnou, je nutno jeho jednání posoudit nejen jako trestný čin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 tr. zákoníku, ale též jako trestný čin podvodu podle § 209 odst. 1 tr. zákoníku, přičemž jde o trestné činy spáchané v jednočinném souběhu. Tzv. faktická konzumpce je v takovém případě vyloučena, neboť s ohledem na skutkové okolnosti spáchaného trestného činu podvodu ho zpravidla nelze považovat za vedlejší, málo významný produkt základního trestného činu vzhledem k různosti objektů obou trestných činů a k tomu, že trestný čin podle § 234 odst. 3 tr. zákoníku nevyžaduje obohacení pachatele nebo jiné osoby ani způsobení škody.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. srpna 2013, sp. zn. 4 Tdo 812/2013, uveřejněné pod číslem 27/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:4.TDO.812.2013.1)

Dotčené ustanovení: § 43

Komentář autorů

Pokud pachatel spáchá dva nebo více trestných činů předtím, než byl pro některý z nich vyhlášen soudem prvního stupně odsuzující rozsudek, který později nabyl právní moci, spáchá tyto činy v souběhu. O jednočinný souběh jde v případě, kdy pachatel jedním skutkem naplní vícekrát tutéž (jednočinný souběh stejnorodý) nebo více skutkových podstat (jednočinný souběh nestejnorodý). Při jednočinném souběhu jde o jediný skutek, jímž pachatel naplnil skutkové podstaty více trestných činů.[5]

Souběh je důvodem pro uložení úhrnného trestu (§ 43 odst. 1 tr. zákoníku) nebo souhrnného trestu (§ 43 odst. 2 tr. zákoníku).

Srov. také Komentář autorů k heslům „Souběh trestných činů“ a „Souhrnný trest“.

Související judikatura

Níže uvedená rozhodnutí se vyjadřují k jednotě skutku a k otázce posuzování jednočinného souběhu.

Momentem, který dělí pachatelovo jednání na různé skutky, je následek závažný z hlediska trestního práva, který pachatel způsobil nebo chtěl způsobit. Za jeden skutek lze považovat jen ty projevy vůle pachatele navenek, které jsou pro tento následek kauzální, pokud jsou zahrnuty jeho zaviněním. K otázce totožnosti skutku. Skutek spočívající v tom, že se pachatel pokusil zavraždit svou manželku tím, že ji vyhodil z okna druhého poschodí panelového domu, není totožný se skutkem, který záleží v tom, že pachatel manželku, která sama vyskočila z okna a způsobila si tím těžká zranění, pouze odnesl do bytu a těžce raněnou ji tam nechal samotnou, aniž zajistil jakoukoliv pomoc, ačkoliv nutně potřebovala lékařské ošetření.

(právní věta rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 7. května 1984, sp. zn. 3 Tz 6/84, uveřejněného pod číslem 8/1985 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Jednočinný souběh se dělí na stejnorodý a nestejnorodý podle toho, zda pachatel jedním skutkem naplní vícekrát tutéž skutkovou podstatu trestného činu, anebo jedním skutkem naplní více různých skutkových podstat trestných činů.

Pro posouzení otázek souvisejících se souběhem je rozhodující vymezení pojmu skutek a ujasnění si, kdy jde o jeden skutek a kdy o více skutků. Vícečinný souběh předpokládá více skutků a každý z těchto skutků se posuzuje jako samostatný trestný čin. Naproti tomu při jednočinném souběhu jde o skutek jediný, kterým je spácháno více trestných činů. V konkrétním případě však může jít o kombinaci souběhu vícečinného s jednočinným (např. pachatel vykoná více skutků, z nichž každý naplňuje skutkové podstaty více trestných činů). Momentem, který dělí pachatelovo jednání na různé skutky, je následek závažný z hlediska trestního práva, který pachatel způsobil nebo chtěl způsobit. Za jeden skutek lze považovat jen ty projevy vůle pachatele navenek, které jsou pro tento následek kauzální, pokud jsou zahrnuty zaviněním (srov. rozhodnutí č. 8/1985 Sb. rozh. tr.).

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. října 2010, sp. zn. 8 Tdo 1211/2010, ECLI:CZ:NS:2010:8.TDO.1211.2010.1)

Opatří-li si obžalovaný loupeží platební kartu se záměrem vybrat jejím prostřednictvím peníze z účtu, jde o jednočinný souběh trestných činů loupeže podle § 234 tr. zákona a trestného činu neoprávněného držení platební karty podle § 249b tr. zákona. Následný výběr peněz z účtu prostřednictvím platební karty není samostatným skutkem a tedy dalším trestným činem, neboť jde o fázi dokončení (ukončení) stále jednoho a téhož skutku kvalifikovaného jako trestný čin loupeže.

(právní věta rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 13. dubna 2005, sp. zn. 8 To 27/2005, uveřejněného pod číslem 34/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:VSPH:2005:8.TO.27.2005.1)

Jednočinný souběh trestných činů loupeže podle § 173 odst. 1 tr. zákoníku a neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku není vyloučen.

(právní věta usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. března 2014, sp. zn. 5 Tdo 45/2014, uveřejněného pod číslem 3/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:5.TDO.45.2014.1)

Krádež

(1)

Jestliže pachatel, který je v rámci plnění pracovních povinností odpovědný pouze za příjem a předání zásilek obsahujících peněžní prostředky, za jejich evidenci, za rychlé a plynulé odbavení vozidel je přivážejících a odvážejících apod., aniž by byl oprávněn disponovat s peněžními prostředky v nich obsaženými, v konkrétním případě otevře zásilky – kontejnery nacházející se v trezorové místnosti u poškozené obchodní společnosti, u svého zaměstnavatele, a finanční prostředky zde uložené po přeložení do jím přinesených tašek vyveze z objektu, naplní znak „zmocnění se cizí věci“, neboť mu tyto věci nebyly svěřeny, tj. předány do jeho dispozice, a nedostaly se tak z faktické moci jejich vlastníka či jiné oprávněné osoby. Proto takové jednání při naplnění dalších znaků je trestným činem krádeže podle § 205 tr. zákoníku, a nikoli trestným činem zpronevěry podle § 206 tr. zákoníku (srov. rozhodnutí č. 28/2010 Sb. rozh. tr.).

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. ledna 2013, sp. zn. 8 Tdo 1298/2012, uveřejněné pod číslem 23/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:8.TDO.1298.2012.1)

Dotčené ustanovení: § 205

Komentář autorů

Společným znakem trestného činu zpronevěry i krádeže je, jak uvádí sledované rozhodnutí, cizí věc. Odlišením jsou různé okolnosti, za nichž se pachatel věci zmocní – u krádeže ji odejme z dispozice vlastníka (držitele), u trestného činu zpronevěry má pachatel věc již před tím, než si ji přisvojí, neboť mu byla svěřena jinou osobou.

Související judikatura

Právní věta sledovaného rozhodnutí se obsahově shoduje s druhým odstavcem právní věty níže uvedeného sbírkového rozhodnutí.

Skutková podstata trestného činu zpronevěry podle § 248 odst. 1 tr. zákona vyžaduje přisvojení si cizí věci (nebo jiné majetkové hodnoty), která byla pachateli svěřena.

Jestliže pachatel byl na základě smlouvy (např. smlouvy o zajištění ostrahy a ochrany majetku) zavázán pouze střežit cizí věci před odcizením, poškozením nebo zničením, pak mu tyto věci nebyly svěřeny, tj. předány do jeho dispozice, a nedostaly se tak z faktické moci jejich vlastníka či jiné oprávněné osoby.

Proto jednání pachatele, který si neoprávněně přisvojí takové střežené věci tím, že se jich zmocní, nevykazuje zákonné znaky skutkové podstaty trestného činu zpronevěry podle § 248 odst. 1 tr. zákona, ale za splnění dalších podmínek půjde o trestný čin krádeže podle § 247 odst. 1 tr. zákona.

(právní věta usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. února 2009, sp. zn. 3 Tdo 115/2009, uveřejněného pod číslem 28/2010 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2009:3.TDO.115.2009.1)

K pojmu cizí věci jako znaku skutkové podstaty trestních činů zpronevěry a krádeže.

Cizí věcí ve smyslu skutkových podstat trestných činů krádeže podle § 247 tr. zákona, zpronevěry podle § 248 tr. zákona a zatajení věci podle § 254 tr. zákona se rozumějí movité a nemovité věci, ovladatelné přírodní síly a cenné papíry, jež nenáleží pachateli buď vůbec, nebo nenáleží jen jemu (§ 89 odst. 13 tr. zákona). Takovými cizími věcmi mohou být i peníze v hotovosti. Nejsou jimi však vklady na účtech a vkladních knížkách, neboť tyto přecházejí do majetku banky, která s nimi může volně disponovat a využít je ke svému podnikání. Mezi vkladatelem a bankou za této situace vzniká závazkový právní vztah, na jehož základě má vkladatel vůči bance pohledávku. Ta je součástí jeho majetku, nikoli ale věcí. Takovou pohledávku není možné jako cizí věc zatajit ve smyslu § 254 tr. zákona, zpronevěřit ve smyslu § 248 tr. zákona a ani odcizit ve smyslu § 247 tr. zákona.

(z právní věty usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. ledna 2004, sp. zn. 11 Tdo 40/2004, uveřejněného pod číslem 14/2006 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2004:11.TDO.40.2004.1)

Rozlišení trestného činu krádeže a zpronevěry.

Jestliže pachatel převezme tržbu restaurační provozovny od zaměstnance této provozovny s tím, že ji odevzdá na poště, ale ponechá si ji, naplňuje znaky trestného činu zpronevěry podle § 248 tr. zákona, a nikoli trestného činu krádeže podle § 247 tr. zákona, přestože sám zaměstnancem provozovny není a nemá s jejím provozovatelem uzavřenou smlouvu o hmotné odpovědnosti.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 28. března 1996, sp. zn. 2 Tzn 72/95, uveřejněného pod číslem 52/1996 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Loupež – jednočinný souběh

(1)

Jednočinný souběh trestných činů loupeže podle § 173 odst. 1 tr. zákoníku a neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku není vyloučen.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. března 2014, sp. zn. 5 Tdo 45/2014, uveřejněné pod číslem 3/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:5.TDO.45.2014.1)

Dotčené ustanovení: § 173

Komentář autorů

Důvodem pro vyloučení souběhu může být poměr speciality nebo subsidiarity mezi skutkovými podstatami, faktická konzumpce (viz heslo „Faktická konzumpce“) skutkových podstat nebo případy, kdy jde o pokračující, hromadný nebo trvající trestný čin.[6]

Objekty trestných činů citovaných v právní větě sledovaného rozhodnutí jsou rozdílné. Objektem zločinu loupeže podle § 173 odst. 1 tr. zákoníku je jednak osobní svoboda ve smyslu svobodného rozhodování, jednak majetek (kumulativní skutková podstata). Oproti tomu objektem přečinu neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku je ochrana platebních prostředků v rámci bezhotovostního platebního styku a tím bezpečnost, funkčnost a spolehlivost (také z hlediska pravosti) finančního styku, který je jedním ze základních kamenů fungujícího tržního hospodářství.[7]

Související judikatura

Právní věta sledovaného rozhodnutí se obsahově shoduje s právní větou níže uvedeného sbírkového rozhodnutí.

Opatří-li si obžalovaný loupeží platební kartu se záměrem vybrat jejím prostřednictvím peníze z účtu, jde o jednočinný souběh trestných činů loupeže podle § 234 tr. zákona a trestného činu neoprávněného držení platební karty podle § 249b tr. zákona. Následný výběr peněz z účtu prostřednictvím platební karty není samostatným skutkem a tedy dalším trestným činem, neboť jde o fázi dokončení (ukončení) stále jednoho a téhož skutku kvalifikovaného jako trestný čin loupeže.

(právní věta rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 13. dubna 2005, sp. zn. 8 To 27/2005, uveřejněného pod číslem 34/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:VSPH:2005:8.TO.27.2005.1)

Z judikatury Nejvyššího soudu, v níž se tento vyjadřoval k problematice, zda u pachatele, který odcizil příruční zavazadlo, může být na podkladě konkrétních okolností případu prokázaných provedenými důkazy dovozováno srozumění s tím, že zároveň odcizil i platební kartu v něm, uvádíme následující rozhodnutí.

Eventuální úmysl ve smyslu § 15 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku spočívá v tom, že pachatel věděl, že svým jednáním může způsobit porušení nebo ohrožení zájmu chráněného trestním zákoníkem, a pro případ, že jej způsobí, byl s tím srozuměn. (…) Používání platebních karet je v současnosti stále na vzestupu a jde o zcela běžný platební prostředek. V případě odcizení peněženky i s platební kartou v ní vloženou je pachatel přinejmenším srozuměn s tím, že peněženka bude platební kartu obsahovat, takže existence alespoň eventuálního úmyslu ve smyslu § 15 odst. 1 písm. b), odst. 2 tr. zákoníku je u něj nepochybně dána.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. ledna 2014, sp. zn. 5 Tdo 65/2014, ECLI:CZ:NS:2014:5.TDO.65.2014.1)

V případě odcizení příruční kabelky nebo peněženky lze předpokládat, že s nimi bude odcizena i platební karta či platební karty v nich vložené. Není tedy pochyb o tom, že v případě projednávané věci obviněný mohl důvodně předpokládat, resp. musel být minimálně srozuměn s tím, že v odcizené příruční tašce poškozeného se mohou kromě peněz a dalších dokladů nacházet také platební karty, proto ve vztahu k opatření si nepřenosné platební karty poškozeného jednal v úmyslu nepřímém podle § 15 odst. 1 písm. b) tr. zákoníku.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. srpna 2011, sp. zn. 4 Tdo 884/2011, ECLI:CZ:NS:2011:4.TDO.884.2011.1)

Pokud tedy obvinění (tudíž i dovolatel) odcizili batoh z neuzamčeného vozidla, mohli (i jako mladiství pachatelé) naprosto důvodně předpokládat, že v něm bude uložena (kromě dalších věcí) také peněženka a v ní pak nejrůznější platební prostředky (bankovky, mince, platební karty, šeky či např. stravenky). Slovy zákona [srov. § 15 odst. 1 písm. b) trestního zákoníku] tedy museli být s touto skutečností minimálně srozuměni.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 15. listopadu 2011, sp. zn. 8 Tdo 1419/2011, ECLI:CZ:NS:2011:8.TDO.1419.2011.1)

Srov. i odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. července 2013, sp. zn. 3 Tdo 678/2013, ECLI:CZ:NS:2013:3.TDO.678.2013.1.

Maření úkolu úřední osoby z nedbalosti

(1)

Zmařením důležitého úkolu ve smyslu § 330 odst. 1 tr. zákoníku se rozumí také porušení povinnosti oprávněné úřední osoby projednat správní delikt a rozhodnout o něm v zákonné prekluzivní lhůtě. Proto v případě, že oprávněná úřední osoba způsobí svou nečinností zánik správní odpovědnosti konkrétních osob za takový delikt, lze vůči ní vyvodit trestní odpovědnost za trestný čin maření úkolu úřední osoby z nedbalosti podle § 330 tr. zákoníku. Při úmyslném zavinění není vyloučena trestní odpovědnost za zneužití pravomoci úřední osoby podle § 329 tr. zákoníku.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. ledna 2013, sp. zn. 8 Tz 97/2012, uveřejněný pod číslem 35/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:8.TZ.97.2012.1)

Dotčené ustanovení: § 330

Komentář autorů

Ustanovení § 330 tr. zákoníku o trestném činu maření úkolu úřední osoby z nedbalosti se vztahuje jen na závažné případy porušení povinnosti úřední osoby zaviněné z nedbalosti, které mají za následek zmaření nebo podstatné ztížení splnění důležitého úkolu.[8]

Subjektem trestného činu podle § 330 odst. 1 tr. zákoníku (ve sledované věci byla situace posuzována ještě podle § 159 tr. zákona) je úřední osoba (tzv. speciální subjekt). Úřední osobou se podle § 127 tr. zákoníku (§ 89 odst. 9 tr. zákona) mimo jiné rozumí také člen zastupitelstva či odpovědný úředník územní samosprávy, orgánu státní správy nebo jiného orgánu veřejné moci.[9] K trestní odpovědnosti úřední osoby zákon vyžaduje, aby byl trestný čin spáchán v souvislosti s její pravomocí a odpovědností.

Pojem „důležitý úkol“ zákon blíže nevymezuje. Je potřeba vycházet z jeho významu z hlediska státního orgánu nebo jiné instituce, v níž je úřední osoba činná a jejíchž úkolů se splnění dotýká.[10]

Z hlediska formy zavinění se jedná o nedbalostní trestný čin. Jak uvádí Nejvyšší soud v odůvodnění sledovaného rozhodnutí, v případě nedbalostního trestného činu je vyloučeno pokračování v trestném činu ve smyslu § 116 tr. zákoníku (§ 89 odst. 3 tr. zákona), neboť nelze dovodit subjektivní souvislost, tj. postupné uskutečňování jednoho záměru, který musí být dán již před prvním dílčím útokem. V případě nedbalostních trestných činů lze usuzovat pouze na opakování trestného činu.

Pokud by bylo u pachatele dovozeno zavinění ve formě úmyslu, bylo by možné uvažovat o kvalifikaci činu podle § 329 tr. zákoníku (§ 158 tr. zákona).

Související judikatura

Z judikatury Nejvyššího soudu, v níž bylo shledáno, že subjekt jednal jako úřední osoba (příp. veřejný činitel), ačkoliv v popisech skutku nebyl blíže specifikován a rozepisován obsah pracovní smlouvy osoby, lze uvést následující rozhodnutí.

Trestného činu zneužívání pravomoci veřejného činitele podle § 158 odst. 1 písm. c) tr. zákona* se mohl za splnění dalších zákonných podmínek dopustit i pachatel, který jako referent státní správy – vedoucí technik registru vozidel – v rozporu se zákonem č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích, ve znění pozdějších předpisů, rozhodl ve správním řízení o schválení technické způsobilosti jednotlivě dovezených vozidel z ciziny do České republiky, a to na podkladě padělaných a v cizím jazyce vyhotovených dokladů. Lhostejnost k obsahu listin psaných v cizím jazyce může představovat takový typ lhostejnosti pachatele, který je výrazem jeho kladného vztahu k tomu, že nesplnil povinnost vyplývající z jeho pravomoci, a tedy zavinění v nepřímém úmyslu podle § 4 písm. b) tr. zákona** k tomuto zákonnému znaku. *Nyní jde o trestný čin zneužití pravomoci úřední osoby podle § 329 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku. **Nyní jde o § 15 odst. 1 písm. b), odst. 2 tr. zákoníku.

(právní věta usnesení Nejvyššího soudu ze dne 9. února 2011, sp. zn. 7 Tdo 71/2011, uveřejněného pod číslem 17/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2011:7.TDO.71.2011.1)

Ve skutkové větě je totiž uvedeno, že obviněná jako vedoucí stavebního úřadu v rozporu s územním plánem vylučujícím v obytné zóně výrobní, velkoobchodní a skladovací činnost včetně dopravních služeb vydala stavební povolení na přístavbu stavebních a technologických částí provozu a hygienického zázemí řeznické a uzenářské firmy Ing. J. L. L. C. a že tím způsobila, že byla realizována stavba, která v dané lokalitě v zájmu občanů zde bydlících podle schválené územně plánovací dokumentace být neměla. Z těchto skutečností je jednoznačně zřejmé, že obviněná svým rozhodnutím zmařila splnění úkolu činitele působícího ve veřejné správě na úseku územního a stavebního řízení spočívajícího v zabezpečení souladu mezi v této oblasti závaznými právními předpisy odrážejícími veřejný zájem na rozvoji a tedy i využití daného území a realizovanou výstavbou. Protože tento úkol je jedním ze základních úkolů stavebních úřadů a v podstatě stěžejním úkolem územního řízení týkajícího se výstavby budov, nutno tento úkol považovat za důležitý úkol ve smyslu § 159 odst. 1 tr. zákona

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 15. listopadu 2005, sp. zn. 7 Tdo 991/2005, ECLI:CZ:NS:2005:7.TDO.991.2005.1)

Z hlediska možného právního posouzení výše uvedeného jednání obviněného jako trestného činu zneužívání pravomoci veřejného činitele podle § 158 tr. zákona vycházely oba soudy ze shodného názoru, že v daném případě bylo v pravomoci obviněného prominout daňové penále do částky 300 000 Kč a prominutí penále nad tuto částku bylo již výlučně v kompetenci ministerstva financí. Soudy pak považovaly za rozhodující především skutečnost, že ze strany obviněného k prominutí daňového penále nedošlo a neučinil k tomu ani žádné další kroky, když své případné další jednání ponechal pouze na rozhodnutí Ja. F. (ve vztahu k eventuálnímu zpětvzetí podaného odvolání). Podle odvolacího soudu tak nebylo zjištěno, že by jako veřejný činitel, jímž nepochybně byl, vykonával svou pravomoc způsobem odporujícím zákonu. Samotným příslibem proklamované intervence k nadřízenému orgánu (Ministerstvu financí) by meze své pravomoci rovněž nepřekročil. Odvolací soud připustil, že obviněný porušil § 10 odst. 4 zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, jestliže o jednání s Ja. F. nevyrozuměl jejího zvoleného právního zástupce. Toto porušení však samo o sobě nemohlo podle odvolacího soudu naplnit pojem výkonu pravomoci způsobem odporujícím zákonu, především s přihlédnutím k tomu, jakou nevýznamnou měrou bylo způsobilé ohrozit postavení a práva jmenované jako daňového subjektu, nehledě na to, že výše citované zákonné ustanovení účast zvoleného zástupce přímo nevyžaduje. S přihlédnutím ke všem konstatovaným důvodům pak oba soudy dospěly k závěru, že obviněný znaky skutkové podstaty trestného činu zneužívání pravomoci veřejného činitele podle § 158 tr. zákona nenaplnil nejen v žalované, ale ani v základní skutkové podstatě a své jednání nedovedl ani do stadia pokusu tohoto trestného činu (§ 8 odst. 1 tr. zákona).

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 17. srpna 2005, sp. zn. 3 Tdo 710/2005, ECLI:CZ:NS:2005:3.TDO.710.2005.1)

Níže uvedená judikatura se vyjadřuje k tomu, co je možné považovat za důležitý úkol ve smyslu § 330 tr. zákoníku (resp. § 159 tr. zákona).

Trestného činu maření úkolu veřejného činitele z nedbalosti podle § 159 odst. 1 tr. zákona se dopustí ten, kdo jako veřejný činitel při výkonu své pravomoci z nedbalosti zmaří nebo podstatně ztíží splnění důležitého úkolu.

Ustanovení o tomto trestném činu se vztahuje jen na závažné případy porušení povinnosti veřejného činitele zaviněné z nedbalosti, které mají za následek zmaření nebo podstatné ztížení splnění důležitého úkolu. Pojem „důležitý úkol“ zákon blíže nevymezuje. V odborné literatuře se v tomto směru stručně uvádí, že je třeba vycházet z jeho významu z hlediska státního orgánu nebo jiné instituce, v níž je veřejný činitel (nyní úřední osoba) činný a jejíchž úkolů se splnění dotýká. Zmařením splnění důležitého úkolu je nutno rozumět úplné znemožnění jeho splnění. Podstatným ztížením je vytvoření situace, kdy sice důležitý úkol může být splněn, avšak s velkými, až mimořádnými obtížemi, resp. ke splnění tohoto úkolu je třeba vynaložit zřetelně více energie, času nebo prostředků, než by jinak bylo zapotřebí.

(z odůvodnění snesení Nejvyššího soudu ze dne 29. listopadu 2011, sp. zn. 6 Tdo 768/2011, ECLI:CZ:NS:2011:6.TDO.768.2011.1)

Trestného činu maření úkolu veřejného činitele z nedbalosti podle § 159 odst. 1 tr. zákona se může dopustit i příslušný zaměstnanec katastrálního úřadu, pokud spolehlivě nezjistí skutkový stav věci (např. v otázce, zda je některý z účastníků řízení oprávněn disponovat s předmětem, jehož se týká vklad do katastru nemovitostí), a přesto rozhodne o povolení vkladu vlastnického práva do katastru nemovitostí, ačkoli z předchozího průběhu řízení o povolení tohoto vkladu (např. z vyjádření některého účastníka) je patrné, že takové rozhodnutí neodpovídá skutečnosti.

(právní věta usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. června 2007, sp. zn. 7 Tdo 432/2007, ECLI:CZ:NS:2007:7.TDO.432.2007.1, dostupná v C. H. Beck – T 1025)

Vydáním stavebního povolení v rozporu s územním plánem tak obviněná zmařila i základní cíle a úkoly územního plánování, které podle § 1 odst. 2 staveb. zákona má vytvářet předpoklady k zabezpečení trvalého souladu všech přírodních, civilizačních a kulturních hodnot v území, zejména se zřetelem na péči o životní prostředí.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 15. listopadu 2005, sp. zn. 7 Tdo 991/2005, ECLI:CZ:NS:2005:7.TDO.991.2005.1)

Činnost policejního orgánu při prověřování trestních oznámení je důležitým úkolem Policie České republiky ve smyslu § 2 odst. 1 písm. d) zákona č. 283/1991 Sb., ve znění pozdějších předpisů. Jednáním pachatele, který jako policejní inspektor provádí na podkladě trestního oznámení prošetřování skutečností nasvědčujících spáchání trestného činu a uvede do úředního záznamu o této své činnosti vědomě nepravdivé skutečnosti a v důsledku toho věc nesprávně postoupí příslušnému orgánu k projednání činu jako přestupku, ačkoliv se jedná o trestný čin, je podstatně ztíženo splnění výše uvedeného důležitého úkolu Policie České republiky. Takové jednání může naplňovat zákonné znaky skutkové podstaty trestného činu maření úkolu veřejného činitele z nedbalosti podle § 159 odst. 1 tr. zákona.

(právní věta usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. října 2003, sp. zn. 6 Tdo 1121/2003, ECLI:CZ:NS:2003:6.TDO.1121.2003.1, dostupná v C. H. Beck – T 646)

Konec ukázky

Table of Contents

Seznam zkratek

Úvod

Z ROZHODOVACÍ PRAXE OBECNÝCH SOUDŮ

Zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Časová působnost trestních zákonů

Činnost insolvenčního správce v insolvenčním řízení; obstarávání věcí obecného zájmu

Domácí vězení

Faktická konzumpce

Jednočinný souběh

Krádež

Loupež – jednočinný souběh

Maření úkolu úřední osoby z nedbalosti

Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání

Mimořádné snížení trestu odnětí svobody

Nadržování – jednočinný souběh

Nedbalost

Neoprávněné opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku – jednočinný souběh

Neoprávněné pěstování rostliny konopí za účelem její další distribuce a výklad znaku „pro vlastní potřebu“

Nepřiměřená délka trestního řízení a její kompenzace

Obecné ohrožení

Obchodování s lidmi

Ohrožování zdraví závadnými potravinami a jinými předměty

Ochranné léčení

Omyl právní – omluvitelný

Oznamovací povinnost a povinnost mlčenlivosti při poskytování zdravotních služeb

Padělání a pozměnění (pozměňování) veřejné listiny

Pletichy při veřejné dražbě

Pletichy v insolvenčním řízení

Podílnictví

Podmíněné odsouzení a ukládání přiměřených omezení a povinností

Podvod

Pokus trestného činu nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami

Pomluva

Porušení autorského práva, práv souvisejících s právem autorským a práv k databázi

Porušení povinnosti při správě cizího majetku

Porušení práv k ochranné známce a jiným označením – jednočinný souběh

Porušení předpisů o nálepkách a jiných předmětech k označení zboží

Porušení předpisů o pravidlech hospodářské soutěže; majetková újma

Porušování domovní svobody

Poškození cizích práv

Poškozený – trestný čin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku

Přechovávání omamné a psychotropní látky a jedu

Přiměřená omezení a přiměřené povinnosti

Příprava k trestnému činu nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami

Sexuální nátlak

Souběh trestných činů

Souhrnný trest

Spáchání činu opětovně

Subjektivní stránka trestného činu vraždy (rozmysl a předchozí uvážení)

Subsidiarita trestní represe

Trest obecně prospěšných prací a jeho výkon

Trest odnětí svobody

Trest peněžitý

Trest vyhoštění

Trestná činnost v dopravě

Trestné činy trvající; týrání osoby žijící ve společném obydlí

Ukládání trestu

Úplatkářství

Vražda

Zabezpečovací detence

Zabití

Zákaz dvojího přičítání téže okolnosti

Zanedbání povinné výživy

Započítání trestu

Zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby

Znásilnění

Zneužití pravomoci úřední osoby

Zpronevěra

Zvlášť závažný zločin

Z ROZHODOVACÍ PRAXE ÚSTAVNÍHO SOUDU

Zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník