Vzor citace: POLIŠENSKÁ, P. a kol. Musíš znát… Trestní právo procesní. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016, 156 s.

© JUDr. Petra Polišenská, Mgr. Radka Feberová, Mgr. Marie Hrabalová, Mgr. Alžbeta Perejdová, Mgr. Hana Wolfová

ISBN 978-80-7552-053-1 (brož.)

ISBN 978-80-7552-054-8 (e-pub)

Seznam zkratek

Ústava – ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

Listina – usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

Úmluva – sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod ve znění protokolů č. 3, 5 a 8

o. s. ř. – zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

tr. řád – zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

tr. zákon – zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon

tr. zákoník – zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

z. s. m. – zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže)

zák. o elektronických úkonech – zákon č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a autorizované konverzi dokumentů

zák. o Generální inspekci bezpečnostních sborů – zákon č. 341/2011 Sb., o Generální inspekci bezpečnostních sborů a změně souvisejících zákonů

zák. o mezinárodní justiční spolupráci – zákon č. 104/2013 Sb., o mezinárodní justiční spolupráci ve věcech trestních

zák. o péči o zdraví lidu – zákon č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu

zák. o trestní odpovědnosti právnických osob – zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zák. o zdrav. službách – zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování

Úvod

V tomto svazku učební pomůcky je zařazen výběr důležitých soudních rozhodnutí v oblasti trestního práva procesního, vydaných v období od ledna 2014 do května 2015. Jedná se primárně o judikaturu Nejvyššího soudu, ale jsou zde zařazeny i judikáty Ústavního soudu, případně vrchních a krajských soudů.

Jednotlivá rozhodnutí jsou nejdříve roztříděna podle názvů – hesel, která jsou abecedně seřazena. Každé heslo je opatřeno právní větou, která je autorsky okomentována pro bližší vysvětlení a pochopení řešené problematiky. Tomu napomáhá i související judikatura, která řešenou problematiku rozvíjí, doplňuje a případně ukazuje na vývoj právního názoru. Následně je doplněno dotčené ustanovení příslušné normy. Svazek je opatřen rovněž tzv. ústavním vhledem, tj. důležitými rozhodnutími ÚS v oblasti trestního práva procesního vydanými za sledované období.

Velmi ráda bych touto cestou poděkovala svým spoluautorkám, a to jmenovitě Mgr. Hrabalové Marii, Mgr. Feberové Radce, Mgr. Wolfové Haně a Mgr. Perejdové Alžbetě, za jejich účast na zpracování tohoto svazku aktuální judikatury. Doufám, že tato publikace se stane užitečnou pomůckou nejen pro studenty právnických fakult, ale bude jistě využitelná širokou odbornou i laickou veřejností, protože přináší srozumitelnou metodou okomentovanou aktuální judikaturu v oblasti trestního práva procesního.

JUDr. Petra Polišenská

Z ROZHODOVACÍ PRAXE OBECNÝCH SOUDŮ

Zákon č. 141/1961 Sb., trestní řád

Amnestie; Abolice

Komentář autorů k předmětnému heslu

Právo prezidenta republiky udělovat amnestii je zakotveno již v Ústavě (čl. 63). Pro její vyhlášení je nutná kontrasignace předsedy nebo jím pověřeného člena vlády. Amnestie se vztahuje na blíže neurčený okruh osob, které splňují jí stanovená kritéria. Amnestie zahrnuje oprávnění odpouštět a zmírňovat tresty uložené soudem (tzv. agraciace), zahlazovat odsouzení (tzv. rehabilitace) a nařizovat, aby se trestní stíhání nezahajovalo, a bylo-li zahájeno, aby se v něm nepokračovalo (tzv. abolice).[1]

Abolice je tedy jednou z forem amnestie, přičemž se jedná o jeden z důvodů nepřípustnosti trestního stíhání [viz § 11 odst. 1 písm. a) tr. řádu].

Sledovaná rozhodnutí zařazená pod tímto heslem se vztahují k Rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii ze dne 1. ledna 2013, vyhlášenému pod č. 1/2013 Sb.

Související judikatura k předmětnému heslu

Z dalších rozhodnutí trestního kolegia Nejvyššího soudu vztahujících se k Rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii ze dne 1. ledna 2013, vyhlášenému pod číslem 1/2013 Sb., lze uvést následující.

Podle článku II rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii ze dne 1. ledna 2013 (č. 1/2013 Sb.) je třeba rozhodnout o zastavení pravomocně neskončeného trestního stíhání, s výjimkou trestního stíhání proti uprchlému, od jehož zahájení k 1. lednu 2013 uplynulo více než 8 let, pro trestné činy, za něž trestní zákoník stanoví trest odnětí svobody nepřevyšující deset let.

Článek II tohoto rozhodnutí o amnestii nelze použít na trestní stíhání, která byla k datu vyhlášení amnestie pravomocně skončena, a k zrušení odsuzujícího rozsudku a tím k pokračování v trestním stíhání došlo na základě dovolání nebo jiného mimořádného opravného prostředku (návrhu na obnovu řízení nebo stížnosti pro porušení zákona).

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 20. února 2013, sp. zn. 5 Tdo 1340/2012, uveřejněného pod číslem 42/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:5.TDO.1340.2012.1)

Podle § 368 tr. řádu rozhodnutí o tom, zda a do jaké míry je osoba, jíž byl pravomocně uložen trest, účastna amnestie, učiní soud, který rozhodl v prvním stupni. Odpykává-li si taková osoba v době rozhodování trest odnětí svobody, učiní rozhodnutí soud, v jehož obvodu se trest vykonává. Proti tomuto rozhodnutí je přípustná stížnost, jež má odkladný účinek.

Podle čl. III. odst. 1 amnestie prezidenta republiky ze dne 1. 1. 2013 se promíjí s podmínkou, že se osoba, které byl trest prominut, nedopustí trestného činu v době odpovídající lhůtě pro zahlazení odsouzení, nepodmíněné tresty odnětí svobody uvedené v odstavci 2 a 3 tohoto článku.

Podle čl. III. odst. 2 amnestie prezidenta republiky ze dne 1. 1. 2013 se promíjí nevykonané nepodmíněné tresty odnětí svobody nebo jejich zbytky, pokud byly tyto tresty pravomocně uloženy před 1. lednem 2013, pokud byl uložen trest nepřevyšující 24 měsíců a zároveň nebyl trest uložen

a) za zločin, při němž byla způsobena smrt nebo těžká újma na zdraví, nebo

b) za zločin proti životu a zdraví, proti lidské důstojnosti v sexuální oblasti, anebo proti rodině a dětem, nebo

c) osobě, která kromě trestné činnosti, o níž se rozhoduje podle tohoto článku, byla v posledních pěti letech před 1. lednem 2013 odsouzena k nepodmíněnému trestu odnětí svobody nebo která byla v posledních pěti letech před 1. lednem 2013 propuštěna z výkonu trestu odnětí svobody, pokud se na ni nehledí, jako by odsouzena nebyla.

Z uvedeného výčtu je zřejmé, že zkušební doba podmíněného propuštění z výkonu trestu odnětí svobody (…) uplynula (…) ještě před vyhlášením rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii, a bylo proto povinností soudu provést šetření o tom, zda se podmíněně propuštěný ve zkušební době osvědčil či nikoliv. Teprve v případě, že by soud dospěl k závěru, že se podmíněně propuštěný ve zkušební době neosvědčil, by použití amnestie přicházelo v úvahu.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 26. března 2014, sp. zn. 3 Tz 13/2014, ECLI:CZ:NS:2014:3.TZ.13.2014.1)

(1)

I. Pojem „trestní zákoník“ v článku II rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii ze dne 1. ledna 2013 (č. 1/2013 Sb.), vztahující se k trestným činům s trestní sazbou odnětí svobody nepřevyšující 10 let, je třeba vykládat tak, že se tím míní trestní sazby za trestné činy stanovené v trestním zákoníku (zákon č. 40/2009 Sb., ve znění pozdějších předpisů) ve znění účinném ke dni vyhlášení rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii, přestože byl skutek posouzen podle trestního zákona (č. 140/1961 Sb.).

II. Z hlediska článku II rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii ze dne 1. ledna 2013 je třeba okamžik zahájení trestního stíhání posuzovat u každého skutku samostatně. To se týká s ohledem na vymezení skutku podle § 12 odst. 12 tr. řádu i pokračujícího trestného činu (§ 116 tr. zákoníku), u kterého je nutné rovněž zkoumat okamžik zahájení trestního stíhání u každého dílčího útoku samostatně. V důsledku toho je možné abolici použít při splnění dalších hledisek jen u některého z dílčích útoků pokračujícího trestného činu a ohledně jiných dílčích útoků nikoliv. V takovém případě bude nutné u dílčích útoků, pro které nebylo zastaveno trestní stíhání podle § 11 odst. 1 písm. a) tr. řádu, nově posuzovat, o jaký trestný čin se bude jednat.

III. Při výkladu pojmu „s výjimkou trestního stíhání proti uprchlému“ je třeba vycházet ze skutečné doby konání trestního stíhání proti uprchlému. To znamená, že od celkové doby trvání trestního stíhání je třeba odečíst dobu, po kterou se vedlo trestní stíhání proti uprchlému, a trestní stíhání je proto možno zastavit s ohledem na článek II rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii ze dne 1. ledna 2013 jen v případě, že zbývající doba trvání trestního stíhání po tomto odečtení je delší než 8 let, a to k datu vyhlášení rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. července 2013, sp. zn. 8 Tdo 661/2013, uveřejněné pod číslem 17/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:8.TDO.661.2013.1)

Dotčené ustanovení: § 11 odst. 1 písm. a)

(2)

Jestliže Nejvyšší soud v řízení o dovolání podaném nejvyšším státním zástupcem v neprospěch obviněného z důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. f) tr. řádu proti rozhodnutí, jímž soud zastavil trestní stíhání na základě aplikace aboličního ustanovení amnestie prezidenta republiky, po přezkoumání shledá, že na čin se vztahuje rozhodnutí prezidenta republiky, kterým nařídil, aby se nepokračovalo v trestním stíhání, pak takové dovolání s ohledem na § 265p odst. 2 písm. b) tr. řádu jako nepřípustné odmítne podle § 265i odst. 1 písm. a) tr. řádu.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. srpna 2013, sp. zn. 11 Tdo 712/2013, uveřejněné pod číslem 20/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:11.TDO.712.2013.1)

Dotčená ustanovení: § 11 odst. 1 písm. a), § 265i odst. 1 písm. a)

(3)

Trestní stíhání podle čl. II rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii ze dne 1. 1. 2013, vyhlášené pod č. 1/2013 Sb. (dále jen „amnestie“), je za splnění dalších podmínek možno zastavit jen v případě, že celková doba neskončeného trestního stíhání činila více než 8 let, a to k datu vyhlášení amnestie.

Neskončeným trestním stíháním ve smyslu § 12 odst. 10 tr. řádu je ta část trestního řízení, která počíná zahájením trestního stíhání (sdělením obvinění), tj. oznámením usnesení o zahájení trestního stíhání osobě, u níž je dostatečně odůvodněn závěr, že spáchala trestný čin (§ 160 tr. řádu) až do právní moci rozsudku (§ 120, § 139 tr. řádu), trestního příkazu (§ 314e odst. 7 tr. řádu), případně jiného rozhodnutí orgánu činného v trestním řízení ve věci samé (např. usnesení o zastavení trestního stíhání podle § 172 tr. řádu).

Do celkové doby trvání neskončeného trestního stíhání však nelze zahrnout tu část trestního řízení, která mu obvykle předchází, a tou je tzv. prověřování podle § 158 a násl. tr. řádu To platí i v případě, kdy státní zástupce zruší usnesení policejního orgánu o zahájení trestního stíhání a uloží mu ve věci znovu jednat a rozhodnout, neboť věc se vrací do stadia tzv. prověřování (§ 158 a násl. tr. řádu). Naproti tomu dobu, po níž již bylo trestní stíhání vedeno před tímto rozhodnutím státního zástupce, je pro účely aplikace čl. II amnestie nutno zahrnout do celkové doby trvání neskončeného trestního stíhání.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 17. září 2013, sp. zn. 4 Tdo 859/2013, uveřejněné pod číslem 10/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:4.TDO.859.2013.1)

Dotčené ustanovení: § 12 odst. 10

Adhezní řízení; Náhrada škody

Komentář autorů k předmětnému heslu

O nároku poškozeného není v trestním řízení rozhodováno obligatorně (nejde o hlavní účel trestního řízení). Adhezní řízení, ačkoliv jde o integrální součást trestního řízení, má v jistém smyslu pouze akcesorickou povahu. V tomto ohledu zůstává občanskoprávní řízení řízením, které by mělo zabezpečit (za splnění zákonem předepsaných podmínek) možnost domoci se uplatněného majetkového nároku.[2]

Související judikatura k předmětnému heslu

Vztahem mezi občanskoprávním řízením a trestním řízením, v nichž byl uplatněn nárok na náhradu škody způsobené trestným činem, se zabývá například níže uvedené rozhodnutí.

Samotné uplatnění nároku na náhradu škody, která byla způsobena trestným činem, v občanskoprávním či jiném řízení nebrání uplatnění stejného nároku v adhezním řízení. Pokud však soud zjistí v rámci postupu podle § 206 odst. 2 tr. řádu, že již bylo vydáno na podkladě takového nároku v občanskoprávním či jiném řízení rozhodnutí o povinnosti obviněného nahradit způsobenou škodu a toto rozhodnutí existuje, ať je či není pravomocné, rozhodne, že poškozený nemůže v hlavním líčení uplatňovat nárok na náhradu škody (§ 44 odst. 3, § 206 odst. 3, 4 tr. řádu).

(právní věta usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 25. června 2003, sp. zn. 3 To 489/2003, uveřejněného pod číslem 18/2004 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:KSCB:2003:3.TO.489.2003.1)

(1)

I. Pro rozhodnutí o nároku poškozeného na náhradu nemajetkové újmy v penězích vzniklé mu v důsledku trestného činu je soud povinen v adhezním řízení nejprve zkoumat, zda poškozený jako fyzická osoba utrpěl nemajetkovou újmu ve smyslu § 13 odst. 1 občanského zákoníku, která mu vznikla trestným činem obviněného, vůči němuž byl tento nárok uplatněn. V případě, že se o nemajetkovou újmu jedná a není postačující morální zadostiučinění podle § 13 odst. 1 občanského zákoníku, lze za podmínek § 13 odst. 2 tohoto zákona přiznat náhradu v penězích. O snížení důstojnosti fyzické osoby nebo její vážnosti ve společnosti ve značné míře ve smyslu § 13 odst. 2 občanského zákoníku půjde pouze tam, kde s ohledem na konkrétní situaci, za které k neoprávněnému zásahu do osobnostních práv fyzické osoby došlo, jakož i s přihlédnutím k dotčené fyzické osobě, lze spolehlivě dovodit, že by nastalou nemajetkovou újmu vzhledem k intenzitě a trvání nepříznivého následku, spočívajícího ve snížení její důstojnosti či vážnosti ve společnosti, pociťovala jako závažnou zpravidla každá fyzická osoba nacházející se na místě a v postavení postižené fyzické osoby. [Poznámka: Nyní jde o § 2894 a násl. obč. zák., účinného od 1. 1. 2014, týkající se náhrady majetkové a nemajetkové újmy, § 2951 a násl. obč. zák. o způsobu a rozsahu náhrady.]

II. O nárocích na náhradu majetkové škody, nemajetkové újmy v penězích, jakož i vydání bezdůvodného obohacení lze rozhodnout i vedle sebe, avšak každý z těchto nároků má své vlastní zákonné opodstatnění, a proto výroky o těchto samostatných nárocích jsou výroky oddělitelnými (§ 254 odst. 1 tr. řádu).

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. června 2013, sp. zn. 8 Tdo 46/2013, uveřejněný pod číslem 14/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:8.TDO.46.2013.1)

Dotčená ustanovení: § 228, § 254

Komentář autorů

Při rozhodování o nároku poškozeného na náhradu nemajetkové újmy v adhezním řízení soud nejprve zkoumá, zda poškozený jako fyzická osoba nemajetkovou újmu opravdu utrpěl a újma vznikla v příčinné souvislosti s trestným činem. Výslovná úprava možnosti rozhodovat o nemajetkové újmě byla do tr. řádu zavedena novelizací provedenou zákonem č. 181/2011 Sb., účinnou od 1. července 2011.[3]

Související judikatura

Nejvyšší soud se se závěry uvedenými ve sledovaném rozhodnutí ztotožnil i v dalších rozhodnutích.

V případě posouzení nároku na náhradu škody v adhezním řízení je soud povinen aplikovat příslušnou hmotně právní úpravu práva soukromého. (…) Aby mohlo být v adhezním řízení o nároku poškozeného o nemajetkové újmě rozhodováno, musí se jednat o takový zásah, který je objektivně způsobilý vyvolat nemajetkovou újmu a který spočívá v porušení nebo ohrožení osobnosti fyzické osoby. Musí se jednat o zásah neoprávněný, resp. protiprávní a musí být dána příčinná souvislost mezi oběma uvedenými předpoklady.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 30. července 2014, sp. zn. 6 Tdo 347/2014, ECLI:CZ:NS:2014:6.TDO.347.2014.1)

O nárocích na náhradu majetkové škody a nemajetkové újmy v penězích lze sice rozhodnout i vedle sebe, avšak každý z těchto nároků má své vlastní zákonné opodstatnění, a proto výroky o těchto samostatných nárocích jsou výroky oddělitelnými. Protože je nelze považovat za jeden nárok, musí i soud o každém z nich rozhodnout zvlášť, což je nutné respektovat zejména při formulaci výroku, jímž soud o uplatněných nárocích poškozeného rozhoduje.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 16. července 2014, sp. zn. 8 Tdo 1415/2013, ECLI:CZ:NS:2014:8.TDO.1415.2013.1)

(2)

Jestliže poškozený uplatnil řádně a včas nárok na náhradu škody způsobené trestným činem (§ 43 odst. 3 tr. řádu) a jako příslušenství tohoto nároku žádal i úroky z prodlení, soud je povinen zabývat se i tímto návrhem, a je-li oprávněn, musí poškozenému přiznat podle § 228 odst. 1 tr. řádu též úroky z prodlení.

[Poznámka: Viz § 563, § 517 odst. 1, 2 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, účinného do 31. 12. 2013, přiměřeně srovnej § 1970, § 1958 odst. 2, § 1959 zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku, účinného od 1. 1. 2014.]

Při odpovědnosti za škodu podle občanského zákoníku je z hlediska počátku prodlení obviněného v trestním řízení obvykle rozhodné, kdy policejní orgán poté, co uznal vyšetřování za skončené a jeho výsledky za postačující k podání obžaloby, umožnil obviněnému prostudovat spisy (§ 166 odst. 1 tr. řádu), pokud spis obsahuje řádně uplatněný nárok na náhradu škody, a obviněný se tak z obsahu spisu mohl o něm dozvědět. To nevylučuje, že obviněný měl možnost dozvědět se o této skutečnosti v odlišné době. Rozhodující je však vždy zjištění, kdy se projev vůle poškozeného dostal do sféry dispozice obviněného, čímž je třeba rozumět konkrétní a objektivní možnost obviněného seznámit se s obsahem jemu adresovaného požadavku poškozeného na náhradu škody.

[Poznámka: Viz § 45 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, účinného do 31. 12. 2013, § 570 odst. 1 zákona č. 89/2012, občanského zákoníku, účinného od 1. 1. 2014.]

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 7. srpna 2013, sp. zn. 8 Tdo 569/2013, uveřejněné pod číslem 31/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:8.TDO.569.2013.1)

Dotčená ustanovení: § 43 odst. 3, § 228

Komentář autorů

Aby mohl soud v adhezním řízení rozhodnout o nároku na náhradu škody (nemajetkové újmy, vydání bezdůvodného obohacení) poškozeného, musí tento svůj nárok uplatnit řádně a včas. Řádné uplatnění znamená, že poškozený musí v návrhu uvést důvod, alespoň minimální výši a rozsah svého nároku. Pokud poškozený ve svém návrhu požaduje nahradit i úroky z prodlení, je soud povinen se tímto nárokem také zabývat.[4]

Návrh je nutno učinit nejpozději u hlavního líčení před zahájením dokazování (§ 43 odst. 3 ve spojení s § 206 odst. 2 tr. řádu), při prvním jednání o dohodě o vině a trestu (175a odst. 2 tr. řádu), nebo před vydáním trestního příkazu, pokud se hlavní líčení nekoná [§ 314f odst. 1 písm. e) tr. řádu].

K otázce prodlení obviněného srov. vyznačené části právní věty.

Související judikatura

K přiznání úroků z prodlení v rámci náhrady škody v adhezním řízení.

Pokud poškozený při uplatnění svého nároku požaduje úrok z prodlení, je soud povinen zabývat se s tímto návrhem a při jeho oprávněnosti přiznat 3% úrok z prodlení.

(z právní věty rozhodnutí Vyššího vojenského soudu ze dne 11. října 1972, sp. zn. 3 T 152/72, uveřejněného pod číslem 55/1973 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Úroky z prodlení jsou příslušenstvím nároku poškozeného na náhradu škody. Uplatněný nárok na náhradu škody lze upřesnit do doby, než se soud odebere k závěrečné poradě. Proto i odvolací soud přizná úroky z prodlení, jestliže poškozený řádně včas uplatnil nárok na náhradu škody a úroků z prodlení se domáhal až v odvolacím řízení.

(z právní věty rozsudku Nejvyššího soudu ČSR ze dne 3. října 1985, sp. zn. 11 To 72/85, uveřejněného pod číslem 50/1986 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

(3)

Nárok státu vyplývající ze zkrácené (neodvedené) daně je nárokem na náhradu škody, který však nemůže příslušný finanční orgán uplatňovat podle § 43 odst. 3 tr. řádu v trestním řízení proti subjektu povinnému k zaplacení daně (srov. přiměřeně č. 34/1987 a č. 22/2005-II. Sb. rozh. tr.). Proto je třeba, aby soud rozhodl na počátku hlavního líčení usnesením podle § 206 odst. 4 tr. řádu per analogiam, že tento nárok na náhradu škody nemůže uplatňovat v trestním (adhezním) řízení. V rozsudku pak soud již o takovém uplatněném nároku nerozhoduje ve smyslu § 228 a § 229 tr. řádu.

Uplatnění nároku na náhradu škody v trestním řízení (adhezním řízení) může přicházet v úvahu jen tam, kde z provedeného dokazování vyplývá, že obviněný jako osoba jednající za právnickou osobu zkrátil daň z příjmů (nebo jinou daň) této právnické osoby, vůči které sice finanční úřad vydal platební výměr, jímž právnické osobě doměřil zkrácenou daň, ale je zřejmé, že tento platební výměr je nevykonatelný, protože právnická osoba nemá žádný majetek, na který by bylo možno vést exekuci. Jde-li o akciovou společnost nebo o společnost s ručením omezeným a je-li obviněný členem jejich statutárního orgánu, je třeba řešit otázku, zda mu v takovém případě nevzniká ručitelský závazek podle § 194 odst. 6 obchodního zákoníku (resp. za použití § 135 odst. 2 obchodního zákoníku).

[Poznámka: Po 1. 1. 2014 srov. § 159 odst. 3, § 2910 a násl. zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, a § 53 zákona č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)., na základě kterého by mohl být v adhezním řízení zavázán k náhradě způsobené škody nebo k vydání bezdůvodného obohacení získaného trestným činem podle § 240 tr. zákoníku (příp. podle § 241 tr. zákoníku).]

Uplatnění nároku na náhradu škody by mohlo přicházet v úvahu i tehdy, jestliže by bylo možné dovodit odpovědnost obviněného, který není plátcem, resp. poplatníkem zkrácené (nebo neodvedené) daně, jako pachatele trestného činu podle § 240 tr. zákoníku (příp. podle § 241 tr. zákoníku) za škodu způsobenou tímto trestným činem nebo bezdůvodné obohacení získané takovým trestným činem (srov. č. 25/1968-I. a č. 20/2002-II. Sb. rozh. tr.).

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 8. ledna 2014, sp. zn. 15 Tdo 902/2013, uveřejněné pod číslem 39/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:15.TDO.902.2013.2)

Dotčená ustanovení: § 43, § 228, § 229

Komentář autorů

V adhezním řízení může být uplatňován a přiznán jen takový nárok na náhradu škody (nemajetkové újmy, vydání bezdůvodného obohacení), který lze obecně uplatňovat i v občanskoprávním řízení – je možné jej projednat a rozhodnout o něm ve smyslu § 7 o. s. ř. (resp. v řízení před jiným příslušným orgánem).[5] Z tohoto důvodu není možné v adhezním řízení uplatňovat a přiznat například nárok na zaplacení pokuty za jízdu vlakem bez platné jízdenky[6] či vyplývající z neodvedení nebo ve zkrácení daně[7] apod.

Související judikatura

K nároku na zaplacení daně uplatňovanému v rámci adhezního řízení.

Nárok státu na zaplacení daně není nárokem na náhradu škody způsobené trestným činem zkrácení daně, ale nárokem vyplývajícím přímo ze zákona. Nejde proto o nárok, který by mohla příslušná finanční správa uplatňovat podle § 43 odst. 2 tr. řádu v trestním řízení.

(právní věta rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 31. července 1985, sp. zn. 3 To 9/85, uveřejněného pod číslem 34/1987 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Nárok organizace – plátce daně ze mzdy – na úhradu nesražené daně ze mzdy proti pracovníkovi – pachateli trestného činu zkrácení daně podle § 148 tr. zákona není nárokem na náhradu škody způsobené trestným činem zkrácení daně.

(z právní věty rozsudku Nejvyššího soudu ČSR ze dne 13. května 1988, sp. zn. 3 Tz 7/88, uveřejněného pod číslem 52/1989 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Částka, o kterou pachatel zkrátil daň ve smyslu § 148 odst. 1 tr. zákona nebo kterou vylákal jako daňovou výhodu ve smyslu § 148 odst. 2 tr. zákona, představuje škodu způsobenou trestným činem zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby podle těchto alternativ [pro účely přísnější právní kvalifikace uvedené v ustanoveních § 148 odst. 3 písm. c), odst. 4 tr. zákona], byť náhradu této škody zpravidla nelze uplatňovat a přiznat v adhezním řízení.

(z právní věty rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 22. září 2004, sp. zn. 11 Tdo 917/2004, uveřejněného pod číslem 22/2005 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2004:11.TDO.917.2004.1)

Částky daně, pojistného na sociální zabezpečení, na zdravotní pojištění a příspěvku na sociální politiku zaměstnanosti, které pachatel trestného činu podle § 147 tr. zákona neodvedl jejich oprávněným příjemcům, nelze uplatnit jako náhradu majetkové škody v trestním řízení.

V adhezním řízení totiž lze uplatňovat a přiznat pouze takový nárok na náhradu škody, který může být předmětem projednání a rozhodování buď soudů (v občanskoprávním řízení), anebo jiných příslušných orgánů. U neodvedených plateb daně, pojistného na sociální zabezpečení, na zdravotní pojištění a příspěvku na sociální politiku zaměstnanosti tomu tak není, neboť dotčení příjemci (poškození) ohledně nich vydávají rozhodnutí (platební výměry, výkazy nedoplatků), která jsou přímo exekučním titulem. Proto není důvodu tyto nároky projednávat a rozhodovat o nich v občanskoprávním řízení (resp. v řízení před jiným orgánem), ani v adhezním řízení.

(z právní věty rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 29. října 2003, sp. zn. 4 Tz 154/2003, ECLI:CZ:NS:2003:4.TZ.154.2003.1, dostupného v PIS C. H. BECK – T 645)

(4)

Uložení povinnosti podle § 82 odst. 2, části věty za středníkem, tr. zákoníku nebrání skutečnost, že soud současně rozhodne o nároku poškozeného na náhradu škody, na odčinění nemajetkové újmy nebo na vydání bezdůvodného obohacení podle § 228 tr. řádu, protože výrok podle § 82 odst. 1, části věty za středníkem, tr. zákoníku má jinou funkci než výrok podle § 228 tr. řádu. Zatímco primárním účelem výroku podle § 228 tr. řádu je jednoznačně formulovat obsah a rozsah nároku poškozeného, a tím i obsah a rozsah povinnosti obviněného k náhradě škody, k odčinění nemajetkové újmy nebo k vydání bezdůvodného obohacení, má výrok podle § 82 odst. 2, části věty za středníkem, tr. zákoníku v první řadě zesílit účinek působení podmíněného odsouzení na pachatele tím, že pod pohrůžkou nařízení výkonu trestu odnětí svobody podněcuje pachatele k dobrovolné náhradě škody či k odčinění nemajetkové újmy, kterou způsobil trestným činem, nebo k vydání bezdůvodného obohacení získaného trestným činem, vyžaduje od něj aktivní úsilí o nápravu nebo odčinění škodlivých následků trestného činu, a vede jej tak k uznání a respektování zájmů dotčených trestným činem. Povinnost, aby pachatel podle svých sil nahradil způsobenou škodu, odčinil nemajetkovou újmu nebo vydal bezdůvodné obohacení, se tak stává důležitým prostředkem nápravy a resocializace podmíněně odsouzeného, protože nepostačuje pouze uznání nároku poškozeného, ale nutí pachatele ke skutečné náhradě škody či k odčinění nemajetkové újmy způsobené trestným činem, resp. ke skutečnému vydání bezdůvodného obohacení získaného trestným činem.

(trestní kolegium Nejvyššího soudu ze dne 12. února 2014, sp. zn. Ts 43/2012, ZHODNOCENÍ PRAXE SOUDŮ V OBLASTI UKLÁDÁNÍ A VÝKONU VYBRANÝCH TRESTNÍCH SANKCÍ V LETECH 2010 A 2011 – str. 52, uveřejněné pod číslem 9/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Dotčená ustanovení: § 82, § 228

(5)

Jestliže poškozený uplatnil včas a řádně nárok na náhradu majetkové škody způsobené trestným činem a obviněnému byla dána možnost seznámit se s tímto nárokem a vyjádřit se k němu a neuložil-li přesto soud prvního stupně obviněnému povinnost k náhradě škody, může takové rozhodnutí za splnění zákonných předpokladů učinit odvolací soud. Pokud odvolací soud z podnětu odvolání státního zástupce či poškozeného podaného v neprospěch obviněného z důvodu, že nebyl učiněn výrok o náhradě škody, za podmínek uvedených v § 259 odst. 3 tr. řádu ve věci sám rozhodl tak, že podle § 228 odst. 1 tr. řádu uložil obviněnému povinnost, aby nahradil poškozenému způsobenou škodu, nejde pro obviněného o překvapivé rozhodnutí ani o porušení jeho práva na spravedlivý proces, neboť takové rozhodnutí odvolacího soudu nebylo vyloučeno. Obdobně to platí u nároku poškozeného na náhradu nemajetkové újmy a na vydání bezdůvodného obohacení.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. března 2013, sp. zn. 8 Tdo 218/2013, uveřejněné pod číslem 22/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:8.TDO.218.2013.1)

Dotčené ustanovení: § 228

Komentář autorů

V pořadí „první“ rozhodnutí o nároku na náhradu škody (nemajetkové újmy, vydání bezdůvodného obohacení) může za splnění zákonných podmínek mimo soudu prvního stupně vydat také v řízení o odvolání soud druhého stupně.

Související judikatura

K rozhodování odvolacího soudu o náhradě škody v adhezním řízení.

Výši požadované náhrady škody nebo nemajetkové újmy nebo rozsah požadovaného bezdůvodného obohacení, které byly uplatněny řádně a včas (§ 43 odst. 3, § 206 odst. 2 tr. řádu), je možno v průběhu dalšího řízení měnit, a to až do doby, než se soud odebere k závěrečné poradě v hlavním líčení, event. veřejném zasedání o odvolání (§ 217, § 218, § 238 tr. řádu). Proto je přípustné, aby poškozený v průběhu trestního řízení rozšířil a důkazně doložil svůj včas a řádně uplatněný nárok na náhradu škody či nemajetkové újmy anebo na vydání bezdůvodného obohacení, o kterém je možno poté rozhodnout podle § 228 odst. 1 tr. řádu (příp. i § 229 odst. 1, 2 tr. řádu), a to za splnění podmínky, že je dána obviněnému nebo jeho obhájci možnost se k takovému rozšíření nároku konkrétně vyjádřit a uplatnit proti němu námitky.

V případě, že nárok je zvyšován v průběhu odvolacího řízení, musí být splněna další podmínka, že bylo poškozeným podle § 246 odst. 1 písm. d), odst. 2 tr. řádu nebo státním zástupcem podle § 246 odst. 1 písm. a), odst. 2 tr. řádu podáno odvolání v neprospěch obžalovaného ohledně výroku o náhradě škody či nemajetkové újmy anebo o vydání bezdůvodného obohacení.

(z právní věty usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. srpna 2014, sp. zn. 5 Tdo 797/2014, uveřejněného pod číslem 5/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:5.TDO.797.2014.1)

(6)

I. Újmou způsobenou jiným soutěžitelům nebo spotřebitelům ve smyslu § 248 odst. 1 tr. zákoníku je jakákoli újma, která může mít jak majetkový, tak i nemajetkový charakter. Majetková újma bude zpravidla mít povahu škody vyjádřitelné v penězích. Újma je však širší pojem než škoda, a proto zahrnuje i újmu imateriální, která se však s ohledem na to, že jde o hospodářskou soutěž, může v konečném důsledku, nikoli však bezprostředně, projevit i v majetkové sféře. K újmě u soutěžitelů nebo spotřebitelů musí skutečně dojít. Byť trestní zákoník zde používá množné číslo, postačí i způsobení újmy jedinému soutěžiteli nebo spotřebiteli, pokud splňuje požadavek na větší rozsah. Za újmu v nemajetkové sféře se považuje např. poškození dobré pověsti soutěžitele, jeho dobrého jména, důvěryhodnosti jeho podniku, snižování kvality jeho výrobků, narušení chodu nebo rozvoje podniku soutěžitele apod.

II. Trestný čin porušení předpisů o pravidlech hospodářské soutěže podle § 248 odst. 1 tr. zákoníku ve formě nekalé soutěže se od obchodněprávní úpravy nekalé soutěže podle § 44 a násl. obch. zákoníku, kde postačí, aby nekalosoutěžní jednání bylo jen způsobilé přivodit újmu jiným soutěžitelům, spotřebitelům nebo dalším zákazníkům, odlišuje tím, že vyžaduje, aby taková újma jiným soutěžitelům nebo spotřebitelům ve větším rozsahu skutečně vznikla, popř. aby pachatel opatřil sobě nebo jinému ve větším rozsahu neoprávněné výhody. Pro újmu materiální povahy, kterou lze vyčíslit v penězích, lze větší rozsah dovodit při částce nejméně 50 000 Kč. Jde-li o újmu imateriální povahy, pak její význam by měl být srovnatelný s větším rozsahem materiální újmy. Větší rozsah újmy způsobené jiným soutěžitelům nebo spotřebitelům může být naplněn částečně materiální újmou a částečně imateriální újmou. Kritéria jsou převážně ekonomické povahy a mohou se i různě prolínat.

III. Naplnil-li pachatel skutkem větší rozsah materiální újmy (nejméně 50 000 Kč), je nezbytné, aby soud uvedl zjištěný alespoň minimální větší rozsah takové újmy ve výroku rozsudku konkrétní alespoň minimální částkou a v odůvodnění rozsudku vysvětlil, jak k ní na základě provedených důkazů dospěl (§ 120 odst. 3 a § 125 odst. 1 tr. řádu).

IV. Soud nemůže odkázat poškozeného na řízení ve věcech občanskoprávních nebo na řízení před jiným orgánem s poukazem na důvody uvedené v § 229 odst. 1 tr. řádu (tj. na nedostatek podkladů v dokazování a potřebu jeho dalšího provádění) stran uplatněného nároku na náhradu škody, jestliže výše této škody, a to i jako součást újmy (§ 248 odst. 1 tr. zákoníku), je zákonným znakem trestného činu a soud ji považuje alespoň v minimální výši z hlediska viny za dostatečně prokázanou, resp. je povinen ji podle § 2 odst. 5 a § 89 odst. 1 písm. e) tr. řádu prokazovat pro potřeby rozhodnutí o vině (tj. jako právně relevantní následek, resp. účinek trestného činu, jehož je škoda zákonným znakem, a to byť jako součást újmy ve větším rozsahu). V takovém případě musí být výše škody spolehlivě zjištěna a důvodem k postupu podle § 229 odst. 1 tr. řádu by pak mohly být jen jiné skutečnosti než nemožnost zjištění rozsahu způsobené škody (§ 228 odst. 1, část věty za středníkem, tr. řádu).

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 6. listopadu 2013, sp. zn. 5 Tdo 893/2013, uveřejněné pod číslem 26/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:5.TDO.893.2013.1)

Dotčená ustanovení: § 229, § 248

Komentář autorů

Možnosti dané soudům § 229 odst. 1 tr. řádu, tzn. možnosti odkázat poškozeného s jeho nárokem na řízení ve věcech občanskoprávních, nelze užívat nepřiměřeně.[8]

Soud nemůže odkázat poškozeného na řízení ve věcech občanskoprávních ohledně uplatněného nároku na náhradu škody (majetkové škody, nemajetkové újmy, vydání bezdůvodného obohacení), jestliže byla výše této škody jakožto zákonný znak skutkové podstaty trestného činu alespoň v minimální výši z hlediska viny dostatečně prokázána.[9]

(7)

Výši požadované náhrady škody nebo nemajetkové újmy nebo rozsah požadovaného bezdůvodného obohacení, které byly uplatněny řádně a včas (§ 43 odst. 3, § 206 odst. 2 tr. řádu), je možno v průběhu dalšího řízení měnit, a to až do doby, než se soud odebere k závěrečné poradě v hlavním líčení, event. veřejném zasedání o odvolání (§ 217, § 218, § 238 tr. řádu). Proto je přípustné, aby poškozený v průběhu trestního řízení rozšířil a důkazně doložil svůj včas a řádně uplatněný nárok na náhradu škody či nemajetkové újmy anebo na vydání bezdůvodného obohacení, o kterém je možno poté rozhodnout podle § 228 odst. 1 tr. řádu (příp. i § 229 odst. 1, 2 tr. řádu), a to za splnění podmínky, že je dána obviněnému nebo jeho obhájci možnost se k takovému rozšíření nároku konkrétně vyjádřit a uplatnit proti němu námitky. V případě, že nárok je zvyšován v průběhu odvolacího řízení, musí být splněna další podmínka, že bylo poškozeným podle § 246 odst. 1 písm. d), odst. 2 tr. řádu nebo státním zástupcem podle § 246 odst. 1 písm. a), odst. 2 tr. řádu podáno odvolání v neprospěch obžalovaného ohledně výroku o náhradě škody či nemajetkové újmy anebo o vydání bezdůvodného obohacení.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. srpna 2014, sp. zn. 5 Tdo 797/2014, uveřejněné pod číslem 5/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:5.TDO.797.2014.1)

Dotčená ustanovení: § 43 odst. 3, § 206 odst. 2, § 228, § 229

Komentář autorů

Výši náhrady škody může poškozený v průběhu řízení měnit až do doby, než se soud odebere k závěrečné poradě. Je však důležité dbát na to, aby se obviněný a jeho obhájce k rozšířenému nároku mohli vyjádřit. Výši požadované náhrady škody může poškozený měnit také v odvolacím řízení, avšak jen za předpokladu, že poškozeným nebo státním zástupcem bylo podáno odvolání co do náhrady škody v neprospěch obžalovaného.

Související judikatura

Obdobně judikoval Nejvyšší soud v níže uvedeném rozhodnutí.

Výši požadované náhrady škody nebo nemajetkové újmy nebo rozsahu požadovaného bezdůvodného obohacení, které byly uplatněny řádně a včas, je možno v průběhu dalšího řízení měnit, a to až do doby, než se soud odebere k závěrečné poradě v hlavním líčení, event. veřejném zasedání o odvolání (…) Na upřesnění výše nebo rozsahu uplatňovaného nároku má totiž vliv průběh dokazování atd. (str. 522 Komentáře k trestnímu řádu, Šámal a kol., 7. vydání). Jestliže tedy všichni poškození, kterým byla přiznána náhrada škody, se řádně a včas (před zahájením dokazování) připojili k trestnímu řízení s nárokem na náhradu škody a obviněná byla uznána vinnou, že jim majetkovou škodu způsobila, bylo povinností soudu prvého stupně poškozeným přiznat náhradu škody v této částce, pokud ji poškození požadovali, i když její výši v průběhu dokazování měnili.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. dubna 2014, sp. zn. 4 Tdo 534/2014, ECLI:CZ:NS:2014:4.TDO.534.2014.1)

Dokazování – domovní prohlídka, prohlídka jiných prostor a pozemků

(1)

Pokud byly za využití oprávnění celního úřadu nebo celního ředitelství podle § 41 odst. 3 zákona č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních, ve znění účinném do 31. 12. 2012, vstoupit za účelem kontroly do každé provozní budovy, místnosti nebo místa, kde jsou vyráběny, zpracovávány nebo skladovány vybrané výrobky, včetně prostor, o kterých je známo nebo se dá důvodně předpokládat, že se v nich vybrané výrobky vyrábějí, zpracovávají nebo skladují, a to i bytu, který je užíván pro účely podnikání, provedeny v souladu se zákonem úkony, které předcházely zahájení trestního stíhání, jsou výsledky těchto úkonů využitelné i pro dokazování v následujícím trestním řízení.

Stejné závěry platí i pro další subjekty, které mají na základě zákona obdobné oprávnění, např. policisté (srov. § 40 zákona č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky, ve znění pozdějších předpisů), obecní policisté (srov. § 16 zákona č. 553/1991 Sb., o obecní policii, ve znění pozdějších předpisů) nebo hasiči (srov. § 5 zákona č. 238/2000 Sb., o hasičském záchranném sboru, ve znění pozdějších předpisů).

V případě, že je dáno odůvodněné podezření ze spáchání trestného činu, nesmí být svévolným využitím oprávnění provádět kontrolu nebo jiným výkonem pravomoci příslušného orgánu podle zvláštního zákona obcházeny podmínky podle trestního řádu pro provedení domovní prohlídky (§ 82 odst. 1 a § 83 tr. řádu), prohlídky jiných prostor a pozemků (§ 82 odst. 2 a § 83a tr. řádu), osobní prohlídky (§ 82 odst. 3, 4 a § 83b tr. řádu) apod.

[Poznámka: Po novele provedené zákonem č. 407/2012 Sb., která s účinností od 1. 1. 2013 vypustila odstavec 3 § 41 zákona č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních, srov. oprávnění správce daně (úřední osoby) uvedená v § 81 odst. 1 a § 86 odst. 4 zákona č. 280/2009 Sb., daňového řádu.]

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. listopadu 2013, sp. zn. 5 Tdo 1010/2013, uveřejněné pod číslem 34/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:5.TDO.1010.2013.1)

Dotčená ustanovení: § 82, § 83, § 89 odst. 2

Komentář autorů

Ve sledovaném usnesení Nejvyšší soud dovodil, že podklady, které opatřily jiné orgány než orgány činné v trestním řízení podle jiných předpisů než podle trestního řádu, mohou být použity jako důkazy ve smyslu § 89 odst. 2 tr. řádu, podle něhož za důkaz slouží vše, co může přispět k objasnění věci.

Podmínkou použitelnosti takto získaných důkazů v trestním řízení je skutečnost, že tímto postupem podle jiných předpisů nejsou obcházeny podmínky podle § 82 a násl. tr. řádu Jak uvádí sledované usnesení ve svém odůvodnění, bylo by tomu tak například v případě vstupu policisty do domu, pokud by se v něm nenacházel zemřelý ani týrané zvíře, hasiče, aniž by došlo k požáru, celníka, aniž by měl důvod kontrolovat odvod spotřební daně. Tedy výkon působnosti nesmí být svévolný a nesmí sloužit pouze k obcházení podmínek vstupu do předmětného prostoru či objektu podle trestního řádu.[10]

Související judikatura

Svědecké výpovědi zaměstnanců celního úřadu a protokoly o jejich kontrole, jimiž byl doložen neoprávněný zásah do práv vlastníků ochranných známek (např. prodej zboží neoprávněně označeného ochrannými známkami), jsou použitelnými důkazy (§ 89 odst. 2 tr. řádu) v řízení o trestném činu porušování práv k ochranné známce, obchodnímu jménu a chráněnému označení původu podle § 150 odst. 1 tr. zákona.

(z právní věty usnesení Nejvyššího soudu ze dne 16. prosince 2010, sp. zn. 5 Tdo 1524/2010, uveřejněného pod číslem 38/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2010:5.TDO.1524.2010.1)

K úkonům, které předcházely zahájení trestního stíhání a byly provedeny státními orgány v rámci jejich pravomoci, a jsou tudíž využitelné i pro trestní řízení, dále srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 9. listopadu 2011, sp. zn. 8 Tdo 1363/2011, uveřejněné pod číslem 50/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2011:8.TDO.1363.2011.1.

Doručování

(1)

Zákonná forma podání ve smyslu § 59 odst. 1, věta druhá, tr. řádu je dodržena i v případě, je-li podání učiněno do datové schránky příslušného soudu osobou oprávněnou podle § 8 zákona č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a autorizované konverzi dokumentů, ve znění pozdějších předpisů, a soud měl podle identifikátoru elektronického podání možnost tyto skutečnosti ověřit. Při takové formě podání se již podle § 18 odst. 2 tohoto zákona nevyžaduje elektronický podpis, jak tomu musí být v případě jiného elektronického podání na základě zákona č. 227/2000 Sb., o elektronickém podpisu a o změně některých dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 7. května 2014, sp. zn. 8 Tdo 517/2014, uveřejněné pod číslem 8/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2014:8.TDO.517.2014.1)

Dotčené ustanovení: § 59

Komentář autorů

K dodržení zákonné formy podání podle § 59 odst. 1 tr. řádu doručeného prostřednictvím datové schránky postačuje, aby bylo podání učiněno osobou oprávněnou ve smyslu § 8 zák. o elektronických úkonech a soud měl možnost tyto skutečnosti ověřit. Takovéto podání pro účinné doručení již nemusí být elektronicky podepsáno.

Související judikatura

K doručování písemností prostřednictvím datové schránky v trestním řízení.

Bylo-li doručeno odvolání prostřednictvím datové schránky, má stejnou kvalitu, jako by je podal advokát písemně a podepsal, a není třeba elektronický podpis.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. ledna 2014, sp. zn. 4 Tdo 47/2014, ECLI:CZ:NS:2014:4.TDO.47.2014.1)

Pokud není v konkrétním případě třeba společného úkonu více osob a podání učinila osoba oprávněná, má její úkon podle § 18 odst. 2 daného zákona stejné účinky jako úkon učiněný písemně a podepsaný. Pokud takové podání činila osoba pověřená, měl by její úkon podle téhož ustanovení rovněž stejné účinky jako úkon učiněný písemně a podepsaný, jestliže by tato osoba doložila své pověření. U takových podání nastává přímo ze zákona fikce písemného a podepsaného úkonu. Při splnění stanovených podmínek tedy není nutné, aby podání bylo opatřeno zaručeným elektronickým podpisem. (…) Informační systém datových schránek zaručuje ověření identity osoby prostřednictvím tohoto systému a ověření její totožnosti pomocí přístupových údajů (srov. § 9 ve spojení s § 14 zákona č. 300/2008 Sb.).

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 7. května 2014, sp. zn. 8 Tdo 514/2014, ECLI:CZ:NS:2014:8.TDO.514.2014.1)

Trestní řád se o doručování písemností prostřednictvím datové schránky zmiňuje obecně v § 62 odst. 1, a to jen pro případ, kdy písemnost doručuje orgán činný v trestním řízení, přičemž v bližším odkazuje na zákon č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a autorizované konverzi dokumentů (dále jen zák. č. 300/2008 Sb.).

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 4. dubna 2012, sp. zn. 4 Tz 34/2012, uveřejněneného pod číslem 51/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2012:4.TZ.34.2012.1)

(2)

Usnesení, jímž byl zamítnut návrh na povolení obnovy trestního řízení, je třeba všem oprávněným osobám oznámit nikoli jen vyhlášením, nýbrž též doručením opisu usnesení, neboť se jedná o usnesení, jímž bylo rozhodnuto o opravném prostředku ve smyslu § 137 odst. 4 tr. řádu. Lhůta k podání stížnosti běží oprávněným osobám až od okamžiku doručení opisu tohoto usnesení.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 17. dubna 2013, sp. zn. 6 Tz 99/2012, uveřejněný pod číslem 8/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:6.TZ.99.2012.2)

Dotčené ustanovení: § 137

Komentář autorů

Ustanovení § 137 odst. 4 tr. řádu obsahuje kogentní zákonný imperativ, když stanoví, že usnesení, jímž bylo rozhodnuto o opravném prostředku, se vždy v opise doručí v daném ustanovení vyjmenovaným osobám. Dikce tohoto ustanovení nerozlišuje mezi řádnými a mimořádnými opravnými prostředky, nicméně jak uvádí Nejvyšší soud v odůvodnění sledovaného rozhodnutí, na základě výkladu jazykového, logického a systematického lze dovodit, že ustanovení dopadá na oba druhy opravných prostředků.[11]

Na okamžik doručení ve výše uvedeném smyslu je poté navázán počátek běhu lhůty k podání stížnosti.

Dovolání

Komentář autorů k předmětnému heslu

Dovolání je mimořádný opravný prostředek, jímž lze napadnout pravomocné rozhodnutí soudu druhého stupně ve věci samé, pokud to zákon připouští (co se rozumí rozhodnutím soudu ve věci samé viz § 265a odst. 2 tr. řádu).

Lze jej podat jen ze zákonem taxativně stanovených důvodů (srov. § 265b a související tr. řádu). K projednání dovolání je příslušný Nejvyšší soud.

Dovolání může (za zákonem stanovených podmínek) být odmítnuto, zamítnuto nebo mu může být vyhověno.

(1)

Jestliže Nejvyšší soud v řízení o dovolání podaném nejvyšším státním zástupcem v neprospěch obviněného z důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. f) tr. řádu proti rozhodnutí, jímž soud zastavil trestní stíhání na základě aplikace aboličního ustanovení amnestie prezidenta republiky, po přezkoumání shledá, že na čin se vztahuje rozhodnutí prezidenta republiky, kterým nařídil, aby se nepokračovalo v trestním stíhání, pak takové dovolání s ohledem na § 265p odst. 2 písm. b) tr. řádu jako nepřípustné odmítne podle § 265i odst. 1 písm. a) tr. řádu.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. srpna 2013, sp. zn. 11 Tdo 712/2013, uveřejněné pod číslem 20/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:11.TDO.712.2013.1)

Dotčená ustanovení: § 265b odst. 1 písm. f), § 265p odst. 2 písm. b), § 265i odst. 1 písm. a)

Komentář autorů

Sledované rozhodnutí řeší otázku formy procesního rozhodnutí ve věci, v níž bylo Nejvyšším státním zástupcem podáno dovolání proti rozhodnutí, jímž bylo aplikováno rozhodnutí prezidenta republiky o amnestii.

(2)

Za rozhodnutí ve věci samé ve smyslu § 265a odst. 1 a 2 tr. řádu nelze považovat rozhodnutí o dalším trvání zabezpečovací detence podle § 100 odst. 5 tr. zákoníku, neboť nejde o rozhodnutí, jímž bylo uloženo ochranné opatření [§ 265a odst. 2 písm. e) tr. řádu], a proto proti němu není přípustné dovolání.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. května 2013, sp. zn. 3 Tdo 523/2013, uveřejněné pod číslem 19/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:3.TDO.523.2013.1)

Dotčené ustanovení: § 265a

Komentář autorů

Ustanovení § 265a odst. 2 tr. řádu představuje taxativní výčet rozhodnutí, která lze považovat za rozhodnutí ve věci samé, proti nimž je přípustné dovolání.

Nejvyšší soud v odůvodnění sledovaného rozhodnutí vyložil, že za rozhodnutí ve věci samé ve vztahu k ochranným opatřením, mezi něž náleží zabezpečovací detence, lze považovat rozsudek či usnesení, jimiž se ochranné opatření ukládá a který se vztahuje k pochybením, jež vzniknou při rozhodování o jeho uložení, nikoliv k vadám rozhodnutí o dalším trvání ochranného opatření.

Konec ukázky

Table of Contents

Seznam zkratek

Úvod

Z ROZHODOVACÍ PRAXE OBECNÝCH SOUDŮ

Zákon č. 141/1961 Sb., trestní řád

Amnestie; Abolice

Adhezní řízení; Náhrada škody

Dokazování – domovní prohlídka, prohlídka jiných prostor a pozemků

Doručování

Dovolání

Důkaz

Nahrazení vazby peněžitou zárukou

Náklady trestního řízení

Návrh na potrestání

Odposlech a záznam telekomunikačního provozu

Odvolání

Podání do datové schránky

Podmíněné zastavení trestního stíhání

Pokračování v trestném činu ve vztahu k § 12 odst. 12 tr. řádu

Policejní provokace

Povinnost mlčenlivosti při poskytování zdravotních služeb

Právo na spravedlivý proces

Předávání osob – zásada speciality

Předběžné otázky

Příkaz k domovní prohlídce

Příslušnost soudu

Řízení o stížnosti

Trestní příkaz

Uložení ochranného léčení při odložení trestní věci

Vazba

Vazební zasedání

Výkon trestu domácího vězení

Zahájení trestního stíhaní

Zákaz reformace in peius

Zastavení trestního stíhání

Zkrácené přípravné řízení

Zmocněnec poškozeného

Zvolený obhájce – odměna a náhrada hotových výdajů

Zákon č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže

Zákon č. 341/2011 Sb., o Generální inspekci bezpečnostních sborů

Zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

Zákon č. 104/2013 Sb., o mezinárodní justiční spolupráci ve věcech trestních

Z ROZHODOVACÍ PRAXE ÚSTAVNÍHO SOUDU

Zákon č. 141/1961 Sb., trestní řád

Zákon č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody

Zákon č. 104/2013 Sb., o mezinárodní justiční spolupráci ve věcech trestních