Sonet s vážnou prosbou

Můj hřbitov v Pohoří má v každém rohu lípu

a na těch lípách bzučí v červnu včely.

Jako by se i hroby rozezněly

a mrtví by si vyšli na besedu.

Radují se, co bude letos medu,

a kdo měl život sladší nežli jiný,

vynahradí teď marné laskominy

tomu, co ještě mlád se zabil v džípu.

Takový mír a pohoda tu vane.

Co bylo, bylo, co se stalo, stalo,

hlína to srovnala. A všude plno květů.

Přesto zde klekám k vážné prosbě, Pane:

Jednou sem jistě přijdu natrvalo,

leč dokud miluji, nech na pospas mě světu.

Sonet o velkém třesku

na konci cesty

Jen jako bod, z něhož snad vesmír vznikl,

a tváří vtvář všem dalším záhadám

snad ještě menším vždy si připadám,

když uslyším, jak tiká perpendykl.

Navzdory svůdným pozlátkům a lesku,

přes žár a něhu, cos mi rozdala,

s posvátnou hrůzou tuším odmala:

I ve mně dojde k velikému třesku.

Pak z pouhé scvrklé singularity

rozepnu se k všeobsáhlému jasu

a pochopím ty nejtajnější divy.

Rouhám se, čtu-li Bohu levity,

pátraje po smyslu promarněného času,

proč, proč, ach proč jen nemohu to – živý?!

Sonet o konci všeho

převtělování

Kolik je vůbec v jednom těle lidí?

Určitě nejmíň aspoň dva. I tři.

A který toho druhého víc šidí?

A kterého to více rozjitří?

Jeden jde vždycky cestou stroze přímou,

nezajímá ho, co to bude stát,

druhého ve všech labyrintech přijmou

a je to snad sám ztělesněný pád.

Jeden, jak může, stojí před zrcadlem,

druhý se brouzdá parkem v listí spadlém

a sčítá křivdy, co jen jich tu je.

Ten věří v Boha, onen se mu rouhá,

v nás všech však hoří jedna shodná touha,

být jediným jen, jenž tě miluje.

Table of Contents

Start