Copyright © 2014 by Mary Higgins Clark

Translation © Eva Konečná, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE CINDERELLA MURDER,

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster, INC.

přeložila Eva Konečná

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-957-6 ePub

ISBN 978-80-7543-085-4 mobi

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pro novomanžele

Andrewa a Taylor Clarkovy

– s láskou

Drahý čtenáři,

můj vydavatel měl nápad, který se mi zalíbil: ve spolupráci s další spisovatelkou bychom mohli využít hlavní postavy románu I’ve Got You Under My Skin pro novou sérii. Takže s Alafair Burkeovou, autorkou detektivních příběhů, kterou dlouho obdivuji, jsme napsaly V podezření (The Cinderella Murder). Tato kniha a chystaná pokračování stojí na předpokladu, že svědci, přátelé a rodinní příslušníci z případů odložených zločinů se po nějakém čase dají dohromady a vystoupí v televizním seriálu s nadějí, že se vynoří nové stopy, které se v průběhu původního policejního vyšetřování zločinu neobjevily. Doufám, že se vám bude příběh líbit.

Mary Higgins Clarková

1

Byly dvě hodiny ráno. V pravý čas, pomyslela si smutně Rosemary Dempseyová, když otevřela oči a protáhla se. Kdykoliv měla před sebou nějaký velký den, nevyhnutelně se probouzela uprostřed noci a začala si dělat starosti, že něco dopadne špatně.

Takhle to bylo vždycky, už od dětství. A nyní v pětapadesáti, dvaatřicet let šťastně provdaná, s jedním dítětem, krásnou a nadanou devatenáctiletou Susan, není ničím jiným než neustálou pesimistkou, živoucí Kassandrou. Něco dopadne špatně.

Znovu díky, mami, pomyslela si. Díky za všechny okamžiky, kdy jsi zadržela dech s naprostou jistotou, že obrácený dort, který jsem tak ráda pekla tátovi k narozeninám, nepůjde vyklopit. Přitom se to stalo jen u prvního, když mi bylo pouhých osm let. Všechny další se povedly. Byla jsem na sebe tak pyšná. Jenže když mi bylo osmnáct, tak jsi mi o otcových narozeninách řekla, že jsi pokaždé připravila dort náhradní. Pamatuji se, že jsem byla tak šokovaná a naštvaná, že jsem ten svůj vyhodila do odpadkového koše.

Začala ses smát a potom ses pokusila omluvit. „To je jen tím, že jsi nadaná v jiných věcech, Rosie. Ale podívejme se pravdě do očí, v kuchyni jsi nešika.“

Samozřejmě sis našla i jiné příležitosti, jak mi sdělit, že jsem nemehlo, pomyslela si Rosemary. „Rosie, když steleš, dávej pozor, aby prostěradlo bylo zastrčené na obou stranách. Chce to jen minutu navíc.“ „Rosie, buď pečlivější. Když čteš nějaký časopis, neházej ho jen tak na stůl. Srovnej ho s ostatními.“

Přestože dávno vím, že dokážu připravit party i upéct dort, pokaždé si říkám, že něco dopadne špatně.

Jenže dneska měla k té úzkosti důvod. Byly to Jackovy šedesátiny. Večer je přijde oslavit šedesátka jejich přátel. Koktejly a večeře v podobě švédského stolu na terase připraví jejich spolehlivý dodavatel. Předpověď slibovala nádherné počasí, slunečno a teplotu jedenadvacet stupňů.

Kalendář udával datum 7. května, což v Silicon Valley znamenalo, že všechno bylo v plném květu. Jejich dům snů, třetí od doby, kdy se před dvaatřiceti lety nastěhovali do San Matea, byl postaven ve stylu toskánské vily. Pokaždé, když vjela na příjezdovou cestu, se do něj znovu zamilovala.

Všechno bude v pořádku, ujistila netrpělivě sama sebe. A jako obvykle upeču Jackovi čokoládový obrácený dort, který bude dokonalý, a naši přátelé se budou skvěle bavit a říkat mi, jak jsem úžasná. „Tvoje večírky jsou vždycky tak perfektní, Rosie… Večeře byla vynikající… dům je nádherný…,“ a tak dále. A já budu v nitru nervózní troska, pomyslela si. Totální troska.

Opatrně se otočila, ať neprobudí Jacka, a posunula se v posteli tak, aby se dotýkali rameny. Jeho pravidelný dech jí říkal, že spí nerušeným spánkem. Zaslouží si ho. Pracuje tak tvrdě. Začala vzpomínat na všechny dobré věci ve svém životě, jak činila často, když se snažila překonat útok úzkosti. Připamatovala si den, kdy poprvé potkala Jacka v kampusu Marquette University. Byla nová a on studoval práva. Šlo o příslovečnou lásku na první pohled. Vzali se po její promoci. Jacka fascinoval rozvoj technologií a jeho rozhovory byly prošpikované roboty, telekomunikacemi, mikroprocesory a něčím, čemu říkal internetové propojení. Do roka se stěhovali do severní Kalifornie.

Já si přála prožít náš život v Milwaukee, vzpomínala Rosemary. Pořád bych se tam vrátila bez sebemenšího rozmýšlení. Na rozdíl od většiny lidských bytostí mám ráda zimy. Jenže to nejde. Jack je šéfem právního oddělení Valley Tech, jedné ze špičkových výzkumných společností v zemi. A narodila se tady Susan. Po víc než deseti letech bez dítěte, kdy jsme doufali a modlili se, jsme ji konečně drželi v náručí.

Rosemary vzdychla. Susan, k jejímu zklamání jejich jediné dítě, byla typická Kaliforňanka. Smála se představě, že by se kamkoliv přestěhovali. Rosemary se snažila zahnat znepokojivou myšlenku, že minulý rok se Susan rozhodla studovat na UCLA. Tato Kalifornská univerzita v Los Angeles je skvělá, jenže vzdálená pět hodin jízdy autem. Přijatelnější by pro ni byl mnohem bližší Stanford. Jenže Susan se zbrkle přihlásila na UCLA, pravděpodobně proto, že už tam studoval její nanicovatý kamarád Keith Ratner. Drahý bože, pomyslela si Rosemary, nepřipusť, aby s ním nakonec někam utekla.

Naposled se podívala na hodiny. Bylo půl čtvrté a jejím posledním pocitem, než znovu usnula, byl ten zdrcující strach, že něco dneska dopadne špatně.

2

Probudila se v osm, o hodinu později než obyčejně. Rozmrzele vyskočila z postele, oblékla si župan a seběhla ze schodů.

Jack byl ještě v kuchyni, v jedné ruce opečený bagel a ve druhé šálek kávy. Měl na sobě sportovní košili a khaki kalhoty.

„Všechno nejlepší k šedesátinám, lásko,“ pozdravila ho. „Neslyšela jsem tě vstávat.“

Usmál se, spolkl poslední sousto bagelu a odložil šálek. „Dostanu pusu k narozeninám?“

„Hned šedesát,“ slíbila Rosemary, jakmile se ocitla v jeho objetí.

Jack byl skoro o třicet centimetrů vyšší než ona. Když si obula střevíce na podpatcích, rozdíl nevypadal tak velký, ale teď se v trepkách tyčil hodně vysoko nad ní.

Pokaždé ji donutil k úsměvu. Byl hezký. Husté vlasy měl nyní spíše šedivé než blond, tělo stále štíhlé a svalnaté, opálená tvář zvýrazňovala sytou modř jeho očí.

Susan se potatila jak vzhledem, tak povahou. Byla vysoká a štíhlá jako proutek, s dlouhými blond vlasy, výraznýma modrýma očima a klasickými rysy. Její mozek fungoval stejně jako jeho. Se svým technickým nadáním byla nejlepší studentkou ve školních laboratořích a stejně tak vynikala v hodinách dramatické výchovy.

Rosemary se v jejich blízkosti vždy cítila nějak bezbarvě. Tak ji také hodnotila její matka. „Rosie, měla by sis zesvětlit vlasy. Mají barvu jako mokrá sláma.“

Rosemary dodnes, přestože nosila melír, myslela na barvu svých vlasů jako na „mokrou slámu“.

Jack si vychutnal dlouhý polibek a pak ji pustil. „Nezabij mě,“ řekl, „ale doufám, že si před oslavou můžu zaskočit do klubu na osmnáct jamek.“

„Tušila jsem to. Prospěje ti to,“ souhlasila Rosemary.

„Nevadí, že tě opustím? Je mi jasné, že se nemůžeš přidat.“

Oba se zasmáli, protože dobře věděli, že Rosemary se bude celý den úzkostně věnovat přípravě oslavy.

Rosemary zvedla konvici s kávou. „Dej si se mnou ještě jeden šálek.“

„S chutí.“ Podíval se k oknu. „Je dobře, že je tak hezky. Nevidím rád, když Susan řídí auto v lijáku, ale předpověď slibuje dobré počasí na celý víkend.“

„Mně se zase nelíbí, že bude odjíždět hned zítra brzy ráno,“ poznamenala Rosemary.

„Já vím. Ale je dobrá řidička a dost mladá, takový výlet pro ni není problém. Připomeň mi, abych s ní promluvil o koupi nového auta. To její je dva roky staré a v poslední době musí příliš často do servisu.“ Jack dopil kávu. „Tak já už jdu. Měl bych se vrátit domů kolem čtvrté.“ Krátce ji políbil na čelo a vyšel z domu.

Ve tři odpoledne Rosemary spokojeně odstoupila od kuchyňského stolu. Jackův narozeninový dort byl dokonalý, neodpadl ani kousíček, když formu obrátila a zvedla. Čokoládová poleva podle jejího vlastního receptu byla hladká a skvěl se na ní úhledný nápis ŠŤASTNÉ 60. NAROZENINY, JACKU.

Všechno je připravené, ujišťovala se. Tak proč se nedokážu uvolnit?

3

O pětačtyřicet minut později, právě když Rosemary očekávala, že Jack vejde do dveří, zazvonil telefon. Byla to Susan.

„Mami, musela jsem sebrat odvahu, abych ti to řekla, ale nemůžu dneska večer přijet.“

„Ach, Susan, táta bude moc zklamaný.“

Susanin hlas, mladý a horlivý, pokračoval téměř bez nadechnutí. „Nezavolala jsem dřív, protože jsem to nevěděla jistě. Mami, dneska večer mám schůzku s Frankem Parkerem, možná mě obsadí do svého nového filmu.“ Její hlas se trochu zklidnil. „Mami, pamatuješ, jak jsem těsně před Vánocemi hrála v Domě po setmění?“

„Jak bych mohla zapomenout?“ Rosemary a Jack letěli do Los Angeles, aby sledovali studentské divadelní představení z třetí řady. „Byla jsi úžasná.“

Susan se zasmála. „Jenže ty jsi moje máma, jak bys mohla říct něco jiného? Ale vzpomínáš si na castingového agenta Edwina Langeho, který řekl, že si mě poznamená?“

„Ano, a potom už se ti neozval.“

„Ale ozval. Řekl, že pořídil nahrávku našeho představení a ukázal ji Franku Parkerovi. Parker prý byl ohromen a zvažuje moje obsazení do filmu, který chystá. Má se odehrávat v univerzitním kampusu a hledá do něj studenty. Chce, abych se s ním sešla. Mami, můžeš tomu uvěřit? Nerada bych to zakřikla, ale jsem tak šťastná. Vypadá to příliš dobře, aby to byla pravda. Dokážeš uvěřit, že bych dostala roli, možná dokonce hlavní roli?“

„Uklidni se, než místo role dostaneš infarkt,“ varovala ji Rosemary. Usmála se a představila si dceru, jak z ní vyzařuje energie, jak si prsty pročesává dlouhé blond vlasy a jak se jí třpytí nádherné modré oči.

Semestr je téměř u konce, přemýšlela. Kdyby dostala filmovou roli, byla by to velká zkušenost. „Táta to určitě pochopí, Susan, ale nezapomeň mu zavolat.“

„Budu se snažit, mami. Za pět minut se mám sejít s Edwinem, abychom si prošli a zopakovali text. Říká, že Frank Parker si mě bude chtít poslechnout. Netuším, jak dlouho to potrvá. Budete mít hosty a nemusíte slyšet telefon. Co kdybych zavolala až ráno?“

„To není špatný nápad. Oslavu plánujeme od šesti do deseti, ale většina lidí se nepochybně zdrží déle.“

„Dej mu narozeninovou pusu za mě.“

„Provedu. Sraz toho režiséra na kolena.“

„Pokusím se.“

„Mám tě ráda, miláčku.“

„Já tebe také, mami.“

Rosemary si nikdy nezvykla na náhlé ticho, které následovalo po ukončeném hovoru.

Když druhý den ráno zazvonil telefon, Jack vyskočil od rozečtených novin. „Na obvyklé studentské nedělní ráno je naše holčička nějak čilá.“

Volajícím nebyla Susan, nýbrž policie z Los Angeles. Měla nepříjemnou zprávu. Těsně před svítáním nalezli v Laurel Canyon Parku mladou ženu. Pravděpodobně uškrcenou. Nechtějí je zbytečně děsit, ale v kabelce ležící zhruba patnáct metrů od těla našli řidičský průkaz jejich dcery. Na mobilním telefonu, který svírala v ruce, je posledním volaným číslem to jejich.

4

Laurie Moranová se cestou do své kanceláře v Rockefeller Center 15 zastavila a obdivovala moře zlatých a červených tulipánů kvetoucích v Channel Gardens. Místo pojmenované po evropském Kanálu, protože odděluje budovy French a British Empire, vždy překypuje něčím bujným a pestrým. Tulipány se sice nedají srovnávat s vánočním stromem na náměstí, ale květinová výsadba obnovovaná na jaře každých několik týdnů, vždy Laurii usnadňovala loučení s oblíbenou sezonou ve městě. Zatímco jiní Newyorčané si stěžovali na davy turistů, Laurie čerpala ze svěžího vzduchu a pestré výzdoby dobrou náladu.

Vedle obchodu se stavebnicemi Lego nějaký otec fotil syna u obřího dinosaura z těchto kostek. Její syn Timmy pokaždé, když ji navštívil v práci, musel obchodem proběhnout, aby viděl nejnovější nabídku.

„Co myslíš, jak dlouho ho skládali, tati? A co myslíš, kolik dílků na to potřebovali?“ Chlapec vzhlédl k otci s jistotou, že zná odpověď na každou otázku. Laurie pocítila bodnutí smutku, protože si vzpomněla, že Timmy se díval na Grega se stejným vyčkávavým obdivem. Fotografující otec si všiml jejího upřeného pohledu, a proto se otočila k odchodu.

„Promiňte, paní, nevyfotila byste nás?“

Sedmatřicetiletá Laurie již dávno zjistila, že působí na lidi přátelsky a přístupně. Štíhlá, s medově zbarvenými vlasy a hřejivě hnědýma očima byla popisována jako „pohledná a elegantní“. Vlasy nosila jednoduše zastřižené po ramena a jen zřídka se obtěžovala mejkapem. Byla přitažlivá, ale neškodná. Představovala ten typ ženy, kterou lidé oslovují, aby se zeptali na cestu, nebo, jako v tomto případě, aby jim udělala momentku.

„Samozřejmě, ráda,“ souhlasila.

Muž jí podal svůj mobil. „Tyhle věcičky jsou skvělé, ale všechny naše rodinné fotky jsou pořízené na délku paže. Bylo by milé ukázat něco jiného než hromadu selfíček.“ Přitáhl syna před sebe a ustoupili tak, aby dostala do hledáčku i celého dinosaura.

„Řekněte sýr,“ vybídla je.

Poslechli a vyslali k ní široké úsměvy. Otec a syn, pomyslela si lítostivě Laurie.

Muž poděkoval, když mu vracela telefon. „Nečekali jsme, že Newyorčané jsou tak milí.“

„Věřte mi, že většina z nás je docela milá,“ ujistila ho Laurie. „Zeptejte se Newyorčana na cestu a devět z deseti lidí se vám bude věnovat.“

Laurie se usmála. Vzpomněla si na den, kdy procházela Rockefellerovým centrem s Donnou Hanoverovou, bývalou první dámou města New York. Nějaký turista se dotkl Donniny paže a zeptal se jí na cestu. Donna se otočila a ukazovala a vysvětlovala. „Jste jen několik bloků od…“ Laurie stále s úsměvem přešla ulici a vstoupila do budovy, v níž sídlilo Fisher Blake Studios. Vyjela výtahem do pětadvacátého patra a pospíchala do své kanceláře.

Grace Garciová a Jerry Klein již pracovali ve svých kabinách. Grace ji uviděla jako první a vyskočila ze židle.

„Ahoj, Laurie.“ Grace byla šestadvacetiletá Lauriina asistentka. Její srdcovitý obličej byl jako obvykle silně, ale perfektně nalíčený. Dnes měla svou hřívu dlouhých, uhlově černých vlasů staženou do pevného ohonu. Oblékla si ostře modré minišaty, černé punčocháče a střevíce na tak vysokém podpatku, že by Laurie okamžitě skončila na zemi.

Jerry v jednom ze svých značkových roláků se loudavě zvedl, aby následoval Laurii do její kanceláře. Vzdor Graceiným jehlovým podpatkům Jerryho vytáhlá postava čněla vysoko nad ní. Byl pouze o rok starší než Grace, ale pracoval u společnosti už za studií na vysoké škole a ze stážisty se vypracoval na ceněného asistenta produkce. Nebýt Grace a Jerryho, Lauriin televizní pořad Ve stínu podezření by nikdy nespatřil světlo světa.

„Co se děje?“ zeptala se Laurie. „Chováte se, jako by se v mé kanceláři pořádal večírek s překvapením.“

„Dalo by se to tak nazvat,“ odpověděl Jerry. „Ale překvapení nečeká v tvé kanceláři.“

„Je tady,“ doplnila Grace a podala Laurii poštovní obálku. Zpáteční adresa zněla: ROSEMARY DEMPSEYOVÁ, OAKLAND, KALIFORNIE. Byla rozlepená. „Promiň, podívali jsme se dovnitř.“

„A?“

„Souhlasí,“ vyhrkl vzrušeně Jerry. „Rosemary Dempseyová je na palubě, podepsala se na vytečkovanou linku. Příští případ Ve stínu podezření bude o vraždě Popelky.“

Grace s Jerrym zaujali obvyklá místa na kožené pohovce pod okny s výhledem na kluziště. Pro Laurii neexistovalo žádné bezpečnější místo než domov, ale tato kancelář – prostorná, úhledná, moderní – symbolizovala její veškerou tvrdou práci po celé roky. V této místnosti ze sebe vydala to nejlepší. Tady byla šéfem.

Zastavila se u stolu, aby mlčky popřála dobré ráno jediné fotografii, která na něm stála. Pořízená u plážového domku jednoho z přátel v East Hamptonu byla posledním snímkem, na němž byli s Gregem a Timmem jako celá rodina. Až do minulého roku odmítala v kanceláři jakoukoliv připomínku Grega, protože nepochybovala, že by neustále připomínal komukoliv, kdo vejde dovnitř, že její manžel je mrtvý a jeho vražda zůstala nevyřešena. Nyní dospěla k bodu, kdy se podívala na snímek alespoň jednou denně.

Po dokončení ranního rituálu se posadila do šedivého otáčecího křesla a pročítala písemný souhlas paní Dempseyové, vyjadřující její ochotu zúčastnit se pořadu Ve stínu podezření. Idea obnovení reality show o starých, nevyřešených zločinech byla Lauriina. Tento pořad měl nabízet rodinným příslušníkům a přátelům oběti příležitost k tomu, aby vylíčili tehdejší události pohledem z první ruky. Ačkoliv vedení televizní společnosti se stavělo k tomuto konceptu opatrně – nemluvě o určitém propadu Lauriina výkonu –, nápad se speciálním seriálem prošel. Vysílání první epizody o promočním galavečírku nejenže zaznamenalo vysokou sledovanost, ale navíc vedlo i k vyřešení případu.

Od tohoto vysílání uplynul téměř rok. Během té doby Lauriin tým posoudil a odmítl tucty nevyřešených vražd, jelikož žádný z těchto případů nevyhovoval jejich požadavkům, aby v pořadu vystoupili jako hosté nejbližší příbuzní a přátelé, z nichž někteří zůstali i nadále „podezřelí“.

Ze seznamu všech odložených případů, které Laurie zvažovala pro pokračování seriálu, byla pro ni na prvním místě vražda devatenáctileté Susan Dempseyové, k níž došlo před dvaceti lety. Susanin otec zemřel před třemi roky, ale Laurii se podařilo vystopovat její matku Rosemary. Přestože Rosemary byla vděčná za jakýkoliv pokus najít vraha své dcery, prohlásila, že se „spálila“ u lidí, kteří ji oslovili již dřív. Chtěla mít jistotu, že Laurie a televizní pořad bude zacházet se Susaninou památkou s respektem. Její podpis na smlouvě znamenal, že Laurie si získala její důvěru.

„Musíme být opatrní,“ připomněla Laurie Grace a Jerrymu. „S přezdívkou Popelka přišla média a Susanina matka ji nesnáší. V rozhovorech s rodinou a přáteli budeme vždy používat jméno oběti, Susan.“

Nějaký reportér z Los Angeles Times nazval případ „vraždou Popelky“, protože když Susan nalezli v Laurel Canyon Parku, ležícím jižně od Mullholland Drive v Hollywood Hills, měla pouze jeden střevíc. I když policie rychle našla nedaleko vstupu do parku druhý, představa stříbrné lodičky ztracené pravděpodobně na útěku před vrahem, se stala nápadným detailem, jenž poutal pozornost veřejnosti.

„Je to perfektní případ pro show,“ poznamenal Jerry. „Hezká a bystrá vysokoškolská studentka, takže máme vzrušující univerzitní prostředí. Výhledy z Mulholland Drive u Laurel Canyon Parku jsou fantastické. Jestli dokážeme najít majitele toho psa, který objevil tělo, můžeme natočit psa běžícího stejným směrem, kterým mířil toho rána.“

„Navíc je tu ještě to,“ připojila se Grace, „že poslední osobou, která viděla Susan naživu, byl režisér Frank Parker. Dnes ho označují za novodobého Woodyho Allena. Než se oženil, měl pověst proutníka.“

V době Susaniny vraždy byl Frank Parker čtyřiatřicetiletým režisérem. Tvůrce tří nezávislých filmů byl natolik úspěšný, že získal pro další projekt podporu filmového studia. Většina lidí se o něm a jeho projektu doslechla poprvé až ve spojitosti se Susaniným konkurzem na roli, který se měl konat v jeho domě přesně ten večer, kdy byla zavražděna.

Jednou z výzev pořadu Ve stínu podezření byla nutnost přesvědčit bližní a příbuzné oběti k účasti. Někteří, jako například Susanina matka Rosemary, chtěli znovu otevřít ukončené vyšetřování. Jiní dychtili očistit své jméno, aby se zbavili stínu podezření. A Laurie doufala, že další, jako například Frank Parker, by mohli, ačkoliv nepříliš nadšeně, s vystoupením v pořadu souhlasit jen proto, aby vzbudili u veřejnosti dojem, že spolupracují. Kdykoliv se objevila nějaká šeptanda o případu Popelky, Parkerovi posluhovači nezapomínali veřejnosti připomínat, že policie ho oficiálně zbavila podezření. Takový člověk potřeboval nadále chránit svou pověst a určitě nechtěl vypadat tak, že dělá obstrukce novému prověřování, které by mohlo vést k vyřešení vraždy.

Parker usiloval o nominaci na cenu Filmové akademie za režii. „Právě jsem četla předběžnou recenzi na jeho další film,“ ozvala se Grace. „Předpovídají mu vítězství v nominaci na Oscara.“

„To by nám mohlo pomoct, abychom ho získali ke spolupráci,“ řekla Laurie. „Neuškodí, když budeme dění kolem té ceny věnovat pozornost.“ Začala si psát poznámky. „Teď začneme kontaktovat lidi ze Susanina okolí. Obtelefonujeme všechny na našem seznamu: Susaniny spolubydlící na koleji, jejího agenta, spolužáky, studenty z počítačové laboratoře.“

„Agenta ne,“ poukázal Jerry. „Edwin Lange umřel před čtyřmi roky.“

To znamenalo o jednu osobu méně před kamerou, ale to nemohlo ovlivnit jejich obnovené prošetřování případu. Edwin Lange plánoval, že se Susan bude číst text před její zkouškou u Parkera, jenže odpoledne mu zatelefonovali, že jeho matka utrpěla srdeční záchvat. Okamžitě skočil do auta a cestou postupně obvolával všechny příbuzné, dokud ještě ten večer nedorazil do Phoenixu. Susanina smrt ho šokovala, ale policie ho nikdy nepodezírala ani nepovažovala za důležitého svědka.

Laurie pokračovala v sestavování seznamu. „Pro Rosemary je velmi důležité, abychom se zaměřili na Susanina přítele Keithe Ratnera. V době vraždy byl údajně na nějaké dobrovolnické akci, ale Rosemary jím dost opovrhovala a dodnes je přesvědčená, že má se smrtí její dcery něco společného. Ratner se stále zdržuje v Hollywoodu, je herec. Jemu a někomu z Parkerových lidí zavolám já. Když teď máme Susaninu matku na našem seznamu oficiálně, doufám, že přesvědčíme i ostatní. Tak či tak se připravte, že strávíte nějaký čas v Kalifornii.“

Grace spráskla ruce. „Nemůžu se dočkat pobytu v Hollywoodu.“

„Ještě neříkej hop,“ mírnila ji Laurie. „Naše první zastávka bude v Bay Area. Máme-li vyprávět Susanin příběh, musíme ji poznat. Dobře poznat. Proto začneme s osobou, která ji znala nejdéle.“

„S její matkou,“ přikývl Jerry.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1

2

3

4