Copyright © 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Lenka Faltejsková, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu WALKABOUT COUNTRY

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-955-2 ePub

ISBN 978-80-7543-079-3 mobi

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Tato kniha je pro Nadu.

Opustila jsi nás příliš brzy,

ale nikdy na tebe nezapomeneme.

Kapitola první

Londýn, červenec 1956

Chvíli trvalo, než oči Lauren Bastionové uvykly šeru v baru. Rozeznat vyhlédnutou kořist od ostatních hostů nebylo nijak těžké. Seděl shrbený u stolu v koutě a působil velmi bezbranně – jak měla muže nejraději.

Napřímila se, upravila svůj fenomenální výstřih a zamířila k němu. Vlnila se v bocích a neušlo jí, jak na ni barman civí s otevřenými ústy.

„Promiňte, že jsem tak smělá,“ zapředla zastřeným hlasem, který jí obvykle získal pozornost každého živého chlapa. „Nejste náhodou Gareth Forsyth?“ Viděla ho jen z profilu, ale zdál se hezčí než v novinách, přestože vypadal ztrápeně. Měl čistou pleť, husté a vlnité vlasy na spáncích jen nepatrně prokvetlé šedinami a jeho oblek musel stát tolik, co si ostatní v baru vydělali za rok.

Gareth se z místa plného bolesti vrátil do přítomnosti, přesto nezvedl oči od whisky se sodou. Nestál o konverzaci ani společnost.

Do baru U Slimáka obvykle zámožní Londýňané nechodili, ale protože se nacházel v diskrétní blízkosti od Garethova domova i od umělecké galerie v Knightsbridgi, kde pracoval, Gareth se sem posledních několik týdnů uchyloval. O polednách tu panovalo ticho a přítmí a pokaždé se posadil do kouta, kde ho až dodnes nikdo nerušil.

Jeho mysl bloudila daleko, v krajině šťastných vzpomínek, odkud se mu vůbec nechtělo. Aniž by se podíval, kdo na něj mluví, zamumlal: „Nechci být nezdvořilý, ale nemám na společnost náladu.“ Přál si, aby ho všichni nechali na pokoji.

„Chápu,“ odtušil empaticky ženský hlas. „Naprosto vám rozumím.“

Gareth marně čekal, až se ozvou vzdalující se kroky. Matně vnímal smyslnou vůni. Když začalo být zřejmé, že se klidu nedočká, otočil se a chtěl protestovat, zjistil však, že se dívá do očí modrých jako Středozemní moře. Patřily velmi půvabné blondýnce, která mu byla povědomá.

„Známe se?“ zeptal se. Nejprve ho napadlo, že jde o zákaznici galerie. Ale když si všiml její vnadné postavy uvězněné v příliš těsných šatech jen o dva odstíny světlejších, než byly její oči, zavrhl to. Na tuhle ženu s tváří anděla a tělem bohyně by rozhodně jen tak nezapomněl.

„Zatím bohužel ne,“ pronesla a našpulila rty. Gareth odhadoval, že jí bude kolem třiceti, tedy zhruba o deset let méně než jemu. „Jsem Lauren Bastionová,“ představila se. „Dočetla jsem se v novinách o skonu vaší paní. Chtěla jsem vám vyjádřit svou upřímnou soustrast. Sama jsem prožila podobnou ztrátu, proto plně chápu, jak vám teď musí být.“

Přikývl. „Děkuji, slečno… nebo snad paní Bastionová?“

„Slečno. Momentálně jsem rozvedená.“ Usmála se a nepůsobilo to ani trochu rozpačitě. Vklouzla na vedlejší židli a Gareth zahlédl dlouhou štíhlou nohu. Napadlo ho, že „momentálně rozvedená“ dost možná naznačuje, že to tak dlouho nezůstane.

„Vy jste Jane znala?“

„Osobně ne, ale jak s prvním, tak s druhým manželem jsme měli doma její obrazy. Proto mám pocit, jako bych ji vlastně znala.“ Oba její manželé vlastnili několik děl Jane Forsythové. Po rozvodu připadly obrazy jim. Lauren to v té době bylo celkem jedno, nijak zvlášť se jí nelíbily, ale nyní, když malířka zemřela, se to ukázalo jako velmi nešťastné.

„Jste tedy vdova,“ hlesl Gareth, protože předtím sama řekla, že jeho ztrátu plně chápe.

„To by bylo opravdu štěstí,“ pronesla opět bez rozpaků. „Jsem rozvedená. Vím, že to zní necitlivě, ale můj poslední manžel Barry ve mně všechny city zabil.“ Stačilo jí na svého třetího manžela a na otřesný rozvod jen pomyslet, a v žilách jí vzkypěla krev. Všimla si, že si ji Gareth překvapeně prohlíží, proto přidala vysvětlení. „Představte si, že mě jednou zamkl venku uprostřed zimní noci!“

„Proč to udělal?“ žasl Gareth.

„Zkrátka jsme se pohádali.“ Lauren si vybavila scénu, při které létalo sklo. „Měla jsem na sobě jen tenké negližé… Sněžilo a já se musela až do rána schovávat v garáži, abych neumrzla.“ Neměla v úmyslu Garethovi vykládat, že našla velmi uspokojivý způsob, jak se zahřát – červenou barvou pomalovala Barryho chloubu a radost, černý Rolls Royce.

Gareth se zatvářil pohoršeně nad tak podlým chováním jejího manžela, ale v duchu si ji představoval v tenkém negližé, přesně jak zamýšlela.

„Nepozvete mě na skleničku?“ navrhla.

Gareth o společnost nestál, ani v podobě velmi atraktivní ženy, byl však její smělostí natolik překvapený, že než se zmohl na zamítavou odpověď, otočila se na barmana, který jí i nadále civěl na ňadra. „Dám si campari se sodou a s ledem, prosím.“

„Vypadáte tady nemístně,“ poznamenal Gareth bezmyšlenkovitě. „Promiňte, vyznělo to jinak, než jsem…“

Lauren se neurazila. „Však vy tu taky vypadáte jako pes s rodokmenem v útulku pro zatoulané kočky,“ zasmála se a s despektem se rozhlédla po místnosti.

Téměř se usmál. „Je to tu trochu laciné, ale odpovídá to mému rozpoložení,“ povzdechl si. „Zmínila jste, že jste také utrpěla ztrátu…“

„Nedávno jsem přišla o otce. Vím, že to není stejné, ale ztráta je zkrátka ztráta.“

„To je pravda.“

V Laurenině případě to pravda nebyla. Svého zbožného otce neviděla ani s ním nemluvila od prvního sňatku v roce 1941, kdy konvertovala k judaismu, ale to si nechala pro sebe. Matka s ní zůstala ve styku, zato vztah s otcem už se nezlepšil, zvlášť když kvůli druhému manželovi konvertovala v roce 1947 k baptismu. Byl Američan a zbohatl vývozem bavlny. S ním se rozvedla v roce 1951, když zjistila, že si vypěstoval závislost na pokeru. Postupně přicházel o peníze a nedokázal Lauren zajistit životní styl, na který si zvykla, tak si sbalila svých pět švestek a odešla i se zbytkem jeho majetku. Třetím manželem se stal Barry, velmi zámožný muž – jenomže skrblil a počítal každou penci. Chtěl po ní, aby si sama ošetřovala nehty, myla a stříhala vlasy, nové šaty si směla pořizovat jen při výjimečných příležitostech a pak očekával, že je bude nosit vícekrát, ne jen jednou. Pokud šlo o boty, vůbec nechápal, proč by měla mít žena víc než troje, přitom sám sbíral automobily. Měl jich sedm. Kvůli tomu často docházelo k hádkám a skončilo to rozvodem. Naštěstí musel zaplatit i jejího právníka, takže z rozvodu vyšla poměrně dobře. Měla však odpor k práci a její prostředky se rychle tenčily.

„Co vás sem vlastně přivedlo?“ zeptal se Gareth.

„Jen jsem se chtěla zeptat na cestu,“ zalhala bez obtíží. „A všimla jsem si vás. Vypadal jste tak nešťastně, že mě to k vám okamžitě táhlo.“ Četla o skonu Jane Forsythové v novinách a rozhodla se seznámit se zdrceným vdovcem, proto si zaplatila člověka, který jí zmapoval, kam Gareth přes den chodí – a vypadalo to nadějně. „Když jsme teď zjistili, že tohle není místo ani pro jednoho z nás, co kdybyste mě vzal někam na večeři? Například v restauraci hotelu Langham bychom nepatřičně rozhodně nepůsobili a zaručuji vám, že tam podávají lososa, co se rozplývá na jazyku.“ Nedávno tam večeřela s Howardem Duffieldem, poměrně atraktivním mužem a majitelem listu Daily Mirror. Před třemi měsíci mu zemřela velmi zámožná manželka Susan – udeřil do ní blesk během dovolené s nejlepší přítelkyní, Američankou Patricií Kennedy Lawfordovou. Patriciiným bratrem nebyl nikdo jiný než senátor John Kennedy. Provdala se za herce Petera Lawforda a Susan jim byla na svatbě za družičku.

Během večeře s Howardem Lauren zjistila, že s ním rodina Susan Duffieldové svádí právní bitvu o Susanino jmění. Vzhledem k jejich stykům na vysokých místech měli velkou šanci na vítězství. Howardovi by pak zůstal jen zlomek toho, co získal během manželství. Celý večer si stěžoval, že by nakonec mohl přijít i o noviny. Lauren se nakonec rozhodla, že žádná další schůzka nebude.

Gareth se zatvářil zaskočeně. „To by se nehodilo, slečno Bastionová.“

„Říkejte mi Lauren,“ zavrkala. Neměla v úmyslu spokojit se s odmítnutím. „A pročpak ne?“

„Žena mi zemřela teprve před měsícem. Působilo by nevhodně, kdybych tak krátce poté večeřel s jinou ženou, zvlášť s tak nádhernou jako vy.“

Lauren se rozzářila. Cítila, že jí Gareth brzy změkne pod rukama. „Proč? Jsme jen dva přátelé, co si navzájem poskytují útěchu,“ namítla. Položila ruku na jeho. Důvěrné gesto, pečetící dohodu.

„Ještě před chvílí jsme byli dva cizí lidé,“ zaprotestoval chabě Gareth.

„A teď jsme přátelé. Navíc – možná se pletu, ale nepřipadáte mi jako člověk, kterého by zvlášť trápilo, co si o něm myslí ostatní.“

Gareth ji chvíli mlčky pozoroval.

„Mám pravdu?“ Naklonila se blíž a v modrých očích jí jen hrálo.

Vzpomněl si, kolikrát ho Jane jemně napomínala za společensky nevhodné oblečení nebo chování. „Máte pravdu,“ souhlasil nakonec. „Obvykle je mi to jedno, ale…“ Myslel na své děti, Erin a Bradleyho.

„Tak na co čekáme?“ Lauren dopila campari se sodou a vstala.

Gareth zaváhal.

„Jen večeře dvou přátel,“ naléhala.

A Gareth se zvedl, přestože mu rozum říkal něco jiného.

Když ti dva vyšli z baru, barman je sledoval pohledem a myslel na to, že Gareth vůbec netuší, do jaké pasti se nechal chytit.

Kapitola druhá

Srpen 1957

Erin Forsythová stála u okna v ložnici, v prvním poschodí rodinného sídla v Knightsbridgi. Bylo pozdní odpoledne, konec na Anglii nezvykle teplého a suchého léta, Erin však trápilo něco docela jiného než počasí.

Sledovala otce – právě před domem usazoval Lauren Bastionovou do taxi čekajícího u obrubníku. Lauren přitahovala pohledy kolemjdoucích. Měla na sobě úzké krémové kalhoty a zářivě červenou halenku, nahoře rozepnutou, aby předvedla působivý dekolt; přes prsa se jí látka napínala, jako by knoflíčky chtěly každou chvíli uletět.

Erin ještě Lauren neviděla v ničem decentním nebo nepřiléhavém. Rozčilovala ji. Když si všimla, jak se Lauren koketně usmála a pohladila otce po tváři, zaúpěla a znechuceně se odvrátila. Ve dveřích pokoje se objevil o dva roky mladší bratr Bradley. Vždycky k sobě měli blízko a jejich pouto od té doby, co jim přede dvěma měsíci zemřela matka, ještě zesílilo.

„Už je pryč?“ zeptal se Bradley. Nechtěl ani vyslovit Laurenino jméno, natož ji vidět, takže dokud byla v domě, zdržoval se ve svém pokoji.

„Naštěstí ano. Já prostě nechápu, co na ní táta vidí,“ soptila Erin. „Vždycky to byl inteligentní člověk, a teď se chová jako hlupák.“ Uvědomovala si, že tak by mluvilo spíš nedůtklivé děcko než dospělá žena, ale nemohla si pomoct.

„Ani já ho nechápu,“ vzdychl znepokojeně Bradley. „Přece si nemohl nevšimnout, že nám to vadí. Dali jsme mu to už několikrát jasně najevo, naposledy dnes. Na našem názoru mu očividně nezáleží.“

Erin se nehodlala vzdát. Otec s Lauren je pozvali na piknik do altánu na zahradě. Lauren přivezla košík lahůdek, samozřejmě kupovaných, protože by nedokázala uvařit ani vejce, a láhev dobrého vína, ale Erin s Bradleym se k nim odmítli připojit. Bradley tvrdil, že ho bolí hlava, Erin se vymluvila na neodkladné administrativní záležitosti kolem galerie. Vadilo jim, že otce nechávají napospas Lauren, ale potřebovali demonstrovat svůj postoj.

„Promluvím si s ním, řeknu mu pěkně od plic, co si o tom myslím,“ prohlásila Erin. „Tentokrát už si servítky brát nebudu. Jsou to teprve dva měsíce, co máma umřela. Táta nemá co dělat v dámské společnosti, natož s takovou poběhlicí. Všichni o ní vědí, že se už kdovíkolikrát rozvedla, vybírá si samé bohaté. Táta sice společenskou rubriku nečte, ale stejně mi připadá nemožné, aby vůbec netušil, jakou má Lauren pověst. V novinách už stačili to jejich takzvané ‚přátelství‘ pořádně rozmáznout. Je to ponižující!“

Bradley měl na rozdíl od sestry poměrně jasnou představu, proč Lauren muže tak přitahuje. Na svůj věk byla neobyčejně atraktivní – dlouhé nohy, blond vlasy a dmoucí výstřih, věčně vystavený na odiv. Uměla být velmi okouzlující. Zkrátka ten typ, kterému pánové zobou z ruky, přesto mu vadilo, že se otec nechal zlákat tak snadno. Bral to jako urážku matčiny památky. Jane byla úctyhodná a slušná, pravý opak Lauren Bastionové.

Ozvalo se bouchnutí vchodových dveří a Erin si pospíšila ke schodům.

„Tati,“ zavolala od zábradlí, než se otec stačil ztratit v pracovně. „Potřebuju s tebou mluvit.“

„Buď opatrná, Erin,“ varoval ji Bradley. „Táta pořád truchlí, i když to na něm není vidět.“

Erin se však rozhodla konečně otci otevřít oči.

„Copak, Erin?“ zeptal se vesele. Po obědě s Lauren v prosluněném odpoledni se cítil báječně. Trochu ho zklamalo, že se k nim Erin s Bradleym nepřipojili, ale nezdálo se, že by to Lauren vadilo, byla stejně okouzlující jako vždycky.

Erin seběhla dolů. „Není žádné tajemství, že s Bradleym nejsme rádi, že se s tou ženskou stýkáš.“

Garetha vyvedlo její rozčilení z míry. Nechápal důvod.

„Vím, že mi nepřísluší říkat ti takové věci, ale vždyť je ještě moc brzy na to, abys někoho měl,“ pokračovala Erin naléhavě. „Je to urážka máminy památky.“

„Nic mezi námi není, Erin, jsme jen přátelé.“ Uvědomoval si, že by Lauren chtěla víc, ale na vztah nebyl připravený a zdálo se, že to Lauren chápe.

„Tati, toho takzvaného přátelství už jsou plné noviny,“ prohlásila Erin dotčeně.

„Nepovídej… Ale s tím těžko něco udělám. Lidi vždycky uvěří tomu, čemu chtějí. Ty přece víš, jak moc jsem vaši maminku miloval.“

„Vím, proto žasnu, že ses začal stýkat právě s Lauren Bastionovou. Podle toho, co jsem o ní četla, má ve zvyku líčit na bohaté muže, se kterými se pak rozvede a připraví je o majetek.“

„Možná to tak vypadá, ale měla jenom smůlu, Erin.“

„Víš to jistě, tati? Zatím jsi totiž slyšel jen její verzi.“

„To je pravda, ale ona opravdu stojí oběma nohama na zemi a ke mně se chová velmi laskavě. Její přátelství mi pomáhá překonat smutek ze ztráty vaší matky. Neměj mi to, prosím, za zlé, Erin.“

„Rozčiluje mě to a nevěřím jí, tati. Vždyť ty vůbec nevidíš její chyby! Možná to způsobuje smutek, nebo to Lauren s muži prostě umí. Každopádně bys měl otevřít oči, ne srdce.“

„Tohle je nesmysl, Erin. Lauren je velmi laskavá, ohleduplná a milá. Kdybys ji jen trochu poznala…“

Erin byla bez sebe. „Já ji nechci poznat,“ rozhořčila se. Rozhodla se změnit taktiku. „V poslední době jsi pořád někde pryč. Knightsbridgeskou galerii necháváš jenom na mně a Phil mi říkal, že v té ve White Chapelu jsi nebyl už dva týdny. Je sice vedoucí galerie, ale nemůže dělat všechno sám.“

„Phil si vždycky přál, abych nechal na něm, jak bude galerii spravovat, čili předpokládám, že mu má nepřítomnost jedině vyhovuje. Lauren mi ohledně galerie navrhla pár zajímavých věcí – a já o nich vážně přemýšlím.“

Erin zůstala zírat. „Jakých věcí?“

„Napadlo ji galerii pronajmout, možná Philovi, a nechávat si procenta z tržby. Aspoň bych měl víc času a mohl se zaměřit na Knightsbridgeskou galerii, která je mnohem větší. Probírali jsme, jaké by to mělo výhody. Připadá mi to jako skvělý nápad.“

Erin to šokovalo. „Odkdy se Lauren vyzná v obchodování s uměním a odkdy nám říká, co máme dělat?“ utrhla se.

„Je to jen návrh, snaží se pomoct.“

Erin oněměla. Nemohla uvěřit, že otec probírá s Lauren pracovní záležitosti a poslouchá její rady.

„Mrzí mě, že jsem nechával v posledních týdnech vedení Knightsbridgeské galerie jenom na tobě, ale potřeboval jsem trochu času, abych se sebral. Teď se to změní, slibuju.“

Erin se zatvářila zdrceně. Po chvíli řekla. „Před týdnem jsem prodala Radostné odpoledne.“

Garethovi se zarosily oči.

„Byl to jeden z máminých nejoblíbenějších,“ dodala Erin a přeskočil jí hlas. Rozloučit se s tímto dílem bylo velmi těžké. „Od té doby se zákazníci pídí jen po máminých obrazech. A ve White Chapelu to probíhá dost podobně.“

„To se dalo čekat, Erin. Smrt vaší matky milovníky umění zasáhla. Za pár týdnů je upoutá něco jiného.“

Erin nevěřila svým uším. „Asi jako tebe, viď?“

„Jak to můžeš říct? Tohle už víckrát nechci slyšet. Víš dobře, že jsem maminku vroucně miloval. Kdyby to šlo, udělal bych všechno, abych ji získal zpátky. Jenže to není možné.“

Erin neuvážených slov litovala, ale trápila se. „Kdybys ji miloval doopravdy, nezačal by ses hned tahat s tou ženskou, tati.“ Otočila se a plačky vyběhla po schodech nahoru.

Nakonec se rozhodla navštívit strýce Cornelia.

Když otevřel, ulevilo se jí, protože předtím odjel do Thajska skupovat drahé kameny, a nikdo netušil, kdy se přesně vrátí. Byl opálený jako rodilý Thajec. „Ahoj, strýčku, kdy ses vrátil?“

„Včera v noci, Erin. Co se děje?“ zeptal se, když si všiml, že plakala. Zavedl ji dovnitř.“

„Já jen… jsem ráda, že tě vidím,“ vyhrkla. Okamžitě pochopila, že strýc o jejím otci a o Lauren ještě neví. „Jak bylo v Thajsku?“

„Děsivé vedro, ale jinak velmi úspěšná cesta, přivezl jsem si několik famózních safírů.“ Cornelius se domníval, že je Erin smutno po matce. I jemu jeho jediná sestra chyběla a těžko se mu vracelo do Londýna, když věděl, že tu na něj nečeká. Zejména v posledních deseti letech se s Jane hodně sblížili, poté co mu zemřela manželka Corinna po tříletém boji s rakovinou vaječníků. Na nemoc se přišlo, protože dlouho nemohla otěhotnět a podstoupila kvůli tomu určitá vyšetření.

Cornelius nabídl neteři malou brandy. Sobě nalil větší. Když do sebe hodila obsah sklenky, čekal, že něco řekne. Erin nevěděla, jak do toho. Uvědomovala si, že strýce rozruší, jenže Cornelius pro ni byl vždycky báječný rádce a přesně někoho takového teď potřebovala.

„Stýská se ti po mamince, viď?“ nadhodil.

Erin nešťastně přikývla. „Pořád nemůžu uvěřit, že už tu s námi není.“

„Taky mi chybí. Rád bych řekl, že čas všechny rány zahojí, ale nemůžu to zaručit.“ Jeho bolest nad ztrátou manželky se ani po letech nijak neumenšila. Právě naopak; s každým dalším rokem ji postrádal víc a víc.

Smrt jeho mladší sestry Jane byla náhlá a všechny šokovala. Ze začátku nebyla příčina zřejmá. Jane seděla u stojanu ve svém suterénním ateliéru a spokojeně malovala, a náhle se mrtvá skácela k zemi. Pitva odhalila, že šlo o mozkové aneurysma. Nevědělo se, jakou mělo příčinu, ale přinejmenším před smrtí netrpěla, nanejvýš ji možná pár dnů předtím bolela hlava.

„Stýská se mi po ní, ale trápí mě teď něco úplně jiného, strýčku,“ řekla Erin.

„Co tedy? Je Bradley v pořádku?“ Bradley byl zdravé a prospívající dítě, dokud v sedmi letech nedostal dětskou obrnu. Lékaři předpovídali, že už nikdy nebude chodit. Gareth jejich ortel přijal s odevzdaností a důstojností a snažil se smutek nedávat najevo, zato Jane se pustila do boje, odmítala se smířit s tím, že z jejího syna bude nadosmrti mrzák. Ve dne v noci s ním cvičila, vymýšlela vlastní metody a postupy. Její oddanost a Bradleyho síla nakonec přinesly ovoce, chlapec se zázračně uzdravil. Po obrně mu zůstalo jen lehké kulhání. Nechtěl o nic přijít. Ve škole začal sportovat a posléze se k matčině nevoli věnoval dokonce i dobrodružným aktivitám, například lezení po skalách a vodnímu lyžování. Cornelius ho upřímně obdivoval, přesto si o něj dělal starosti.

„Bradleymu nic není, potíže má táta.“

„Nějakou dobu nebude ve své kůži,“ uklidňoval ji Cornelius. „Truchlení je těžký proces. Musíte ho pobízet, aby šel občas mezi lidi. Když se bude zavírat v ústraní, jako jsem to dělal já, nebo se nechá pohltit prací, všechno si to jen ztíží.“

„Kéž by to tak bylo. Jenže není.“

„Jak to myslíš?“

„Navázal nové přátelství, kterému věnuje veškerý čas.“

Cornelius se zatvářil nechápavě. „Přátelství?“

„Schází se s rozvedenou paničkou jménem Lauren Bastionová. Byla už třikrát vdaná! My s Bradleym si myslíme, že se zaměřuje na bohaté muže v choulostivé situaci. Teď má spadeno na tátu.“

Cornelius se zatvářil zděšeně. „Chceš říct, že s ní něco má?“ vybuchl. „Vždyť jsme vaši matku pohřbili teprve přede dvěma měsíci!“

„Táta tvrdí, že jsou jen přátelé, ale na můj vkus spolu tráví hodně času. Posledních pár týdnů jsem v Knightsbridgeské galerii skoro pořád sama, zatímco on je s Lauren.“

Cornelius v duchu zuřil, ale nechtěl Erin přidělávat starosti. „Nemůžeš nést veškerou zodpovědnost za galerii,“ procedil přes zaťaté zuby. „Tvůj otec se chová sobecky, ty přece taky truchlíš.“

„Mně práce nevadí, strýčku, zaměstnat se pomáhá. Navíc to beru jako dobrou praxi do budoucna.“ Až jednou otec odejde do penze, měla Erin v plánu převzít vedení obou galerií, to nebylo žádné tajemství. „Zato mi vadí Lauren. Nechci, aby byl táta napořád sám. Kéž by si jednou našel novou lásku – to by si určitě přála i máma. Jenže zrovna Lauren s Bradleym nedůvěřujeme. Táta nás neposlouchá, tvrdí, že měla jen smůlu v lásce. Vážně nechápu, jak může nevidět, jakou má ta ženská pověst. Mluvila jsem o ní s jednou známou a vůbec mě to neuklidnilo.“ Ze strýcova výrazu vyčetla, že je Cornelius silně rozrušený. Nechtěla ho rozčílit. „Nezlob se, neměla jsem ti to vykládat. Jsem necitlivá. Máma byla tvá sestra. Jen jsem doufala, že bys mi mohl poradit, jak se té ženské zbavit.“

„Samozřejmě nemá co pohledávat po boku vašeho otce, ale je to jeho chyba, Erin.“ Cornelius si umiňoval, že si se švagrem promluví pěkně od plic.

„Já vím, jenže on nechce pochopit, že si ho Lauren vybrala, protože je bohatý a bezbranný. Odmítá to připustit.“

„Kdyby ti to nevadilo, Erin, rád bych změnil téma,“ řekl Cornelius upřímně.

Pochopila. „Promiň, strýčku. Jsem ráda, žes v Thajsku uspěl. Už víš, komu ty safíry prodáš?“

„Vím. Zítra se na ně má přijít podívat jeden výrobce malajských šperků. Už u mě nakupoval předtím, takže počítám s příjemným ziskem. Kvalita a čirost těch safírů je prostě vynikající.“ Snažil se mluvit lehkým konverzačním tónem, v hloubi duše jím však lomcoval vztek na Garetha.

„Kam se chystáš příště?“

„Mám vynikající tip. V letadle jsem cestou z Thajska seděl vedle Australana. Ten mi řekl, že v opálových dolech v australském Coober Pedy se právě našel největší opál na světě. Nazvali ho Olympic Australis na počest Olympijských her v Melbourne.“

Erin vykulila oči. „Zrovna minulý týden jsem o tom četla v Enquireru. Vlastně jsem ti ten článek schovala, ale úplně jsem ho zapomněla vzít s sebou. Zřejmě je to vážně skvělý kus.“ Erin drahokamy vždycky fascinovaly.

„Největší a nejcennější opál, jaký se v Austrálii našel. Zůstal vcelku, v původním neopracovaném stavu. Moc rád bych ho viděl.“

„Anebo vlastnil?“ nadhodila Erin tváří v tvář strýcovu nadšení.

„To je samozřejmě sen každého obchodníka s drahými kameny získat tak cenný kousek, ale bude stát celé jmění,“ odpověděl Cornelius. „Rozhodně mnohem víc, než bych si mohl dovolit.“ Dařilo se mu poměrně dobře, ale vsadit tak velkou částku na jediný drahokam považoval za riskantní. „Rozhodl jsem, že se do Austrálie vypravím. Jednou už jsem kupoval opál v Andamooce, ale tentokrát bych chtěl do Coober Pedy. Jistě tam teď vládne velké nadšení a každý si myslí, že příští Olympic Australis najde právě on.“

Corneliovo nadšení bylo nakažlivé. „Vlastně bych docela ráda jela s tebou,“ zasnila se Erin.

„Opálová pole nejsou místo pro ženy, holčičko,“ pronesl Cornelius vážně.

„Copak ve městech jako Andamooka nebo Coober Pedy žádné ženy nežijí?“

„Žijí, ale ne městské slečny jako ty.“ Přelétl očima její módní oblečení. „A přímo kolem nalezišť je jich jen pár, vesměs domorodky. Sem tam má některý horník s sebou manželku, ale to je všechno. Život je tam hodně drsný. Nedovedu si představit, že bys to vydržela třeba jen jediný den.“

„Jsem houževnatější, než si myslíš, strýčku,“ ohradila se. „Už jsem byla dokonce i tábořit. Spala jsem na polním lůžku a vařila na otevřeném ohni.“

Cornelius se málem rozesmál. „Víkend v rekreačním táboře v Butlins rozhodně není totéž jako drsný život v Coober Pedy, Erin. Ani ta tvoje loňská cesta do Španělska, kde ses ubytovala v pětihvězdičkovém hotelu v Madridu. Nedovedeš si ani představit, jaké to v australské buši je.“

Erin si uvědomovala, že strýc má zřejmě pravdu, ale momentálně měla sto chutí odjet někam hodně daleko.

„Jak se má Andy Stanford? Ještě spolu chodíte?“

„Ano, pořád se vídáme. Teď byl dva týdny pryč, ale volal, že se zítra vrací. V neděli se uvidíme.“ Andy jí slíbil, že to bude speciální příležitost.

„Jezdí často pryč, viď?“

„Ano, kvůli práci. Chce rozšířit své hotelové impérium, proto jezdí obhlížet hotely, které by připadaly v úvahu. Tenhle týden byl ve Walesu a ve Skotsku.“

„Člověk by řekl, že hotel Langham se čtyřmi sty pokojů a padesáti apartmá bude dost náročný sám o sobě,“ podotkl Cornelius. „Vždyť je to největší hotel v Londýně.“

„Andy je ambiciózní,“ pronesla Erin hrdě.

„A jak se chová? Vím, že ses na začátku bála, aby nebyl sukničkář. Přece jen má, pokud jde o ženy, určitou pověst.“

„Je pravda, že má za sebou pochybnou minulost, ale co jsme spolu, je mi věrný. Nebo aspoň nevím o ničem, co by naznačovalo opak. S něčím takovým bych se rozhodně nesmířila, to je ti určitě jasné, strýčku.“ Upřímně věřila, že Andy konečně dospěl a uklidnil se.

„To ano. Vlastně by mi ho bylo skoro líto, kdybys ho při něčem přistihla.“

„A z dobrého důvodu,“ ušklíbla se Erin.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola první

Kapitola druhá