Copyright © 2003 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Jesika Schaft, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DIE FÜRSTIN DER NACHT

přeložila Jesika Schaft

Redakční úprava Slávka Poberová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-956-9 ePub

ISBN 978-80-7543-088-5 mobi

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

PŘEDMLUVA

Milé čtenářky, milí čtenáři,

na následujících stránkách vás vezmu s sebou do života a zkušeností mladé ženy, která říká sama o sobě: „Byla jsem dvě děti: dítě dne a dítě noci.“

Mé první setkání s Isis se odehrálo na zkušenostní rovině dítěte dne. Napsala mi poté, co si přečetla mou knihu Už nejsem vaše dcera (Monika B. Ich bin nicht mehr eure Tochter), kterou si koupila hned v roce jejího vydání a horečně ji hltala. Zmínila, že byla jako dítě sexuálně zneužívána. Přála by si, aby i jí jednou někdo naslouchal tak dobře, jako jsem já naslouchala Monice B. Tím začala nejprve sporadická, brzy však intenzivní myšlenková výměna.

O knize jsme tenkrát ani jedna neuvažovaly. Přání dát dohromady knihu vyšlo teprve po letech, když si Isis uvědomila, že svou minulost v průběhu našich rozhovorů a korespondence zpracovala a vnitřně překonala.

„Kdyby nebylo té knížky o Monice B., nikdy bych nenašla odvahu a sílu se na svůj vlastní příběh pozorněji podívat, ani by mě nenapadlo zkoušet se s tím vším vyrovnat,“ řekla. „Kdyby nebylo té knížky, nebyla bych dneska volná a nedovedla bych myslet na nic jiného než na smrtelný strach o svou dceru. Proto bych chtěla, abys napsala i o mně a o mých zkušenostech. Jedině, když lidi jako já prolomí své mlčení, přijde všechno tajné o svou moc.“

Toto přání jsem nejprve nemohla a nechtěla splnit. Ten úkol mě děsil. Udělat z jejího životního příběhu knihu pro mě jako autorku znamenalo, že bych musela vklouznout do její kůže a to, co zažila, sama vnitřně velmi silně prožít, abych to dokázala světu zprostředkovat. Copak bych to chtěla zkoušet? Trvalo téměř dva roky, než jsem se k tomu odhodlala.

Už v prvních měsících kontaktu s ní jsem začala zážitky, které mi líčila, kriticky zvažovat. Její zkušenosti dítěte dne byly velmi tvrdé, nicméně dokázala jsem si je relativně snadno zařadit mezi poznatky o sexuálním zneužívání a týrání dětí.

Isis však pomalu začala otevírat onu zapovězenou 13. komnatu své duše, kde se odehrával život dítěte noci. Tu scéna, tu poznámka na okraj. Takto Isis jednu po druhé vysílala zkušební bubliny svých vzpomínek, aby zjistila, jak na ně budu reagovat, jestli jí věřím, a jestli pro to mám nějaké vysvětlení.

Mnohé z toho, co popisovala, se mi zdálo tak nepochopitelné. Připomínalo mi to podrobnosti ze zpráv o mučení inkvizice, které jsem četla a zkoumala v rámci studia. S tím rozdílem, že Isis toto vědění nabízela z jiné perspektivy, a sice viděním dítěte, které zažilo něco, co dokáže popsat, ale ne pojmenovat. Zatímco já jsem studovala knihy a hlavně obrazy a sbírala teoretické znalosti, vědělo dítě noci Isis, jak se oběť inkvizice cítí, jak se ten který nástroj sestavuje a jak funguje, jaká zranění způsobuje a jak se tato zranění dají například pomocí solných koupelí a podchlazení zneviditelnit. Ten či onen nástroj jsem pak po dlouhém pátrání v historických pojednáních a archivech našla a dověděla se, jak se jmenuje. Isis k němu však měla tělesný vjem. Spatřila obrázek a dostala se do víru vzpomínek, které pro ni byly takovým trápením, že mě bolelo se na ni dívat. Isis dodnes trpí typickými tělesnými poruchami přeživší oběti mučení.

Toto utrpení mě nakonec pohnulo k tomu, abych s ní vstoupila do této zapovězené 13. komnaty a připustila proud vzpomínek, který odtud vycházel. Uběhlo několik let. Tisíce stran korespondence, nesčetné hodiny na telefonu, probdělé noci a snaha unést nevýslovný strach, jaký jsem si nikdy předtím nedokázala vůbec představit – to všechno teď patřilo do mé každodennosti. Často jsem měla pocit, že mi to přerůstá přes hlavu. Ovšem slib, že s někým sestoupíte do hlubin trápení, je nevratný. To se nemůže…, to já nemůžu jen tak setřást, protože toho je na mě moc, či snad proto, abych si udržela iluzi o dobrotivém světě.

Dlouholetá zkušenost s lidmi, kteří byli v dětství sexuálně vykořisťováni, fyzicky či duševně týráni, mě naučila, že existují nepředstavitelná rodičovská ukrutenství a dokonce i něco jako sadisticky mučivá rodičovská láska. Současně jsem pochopila, že ne každá zkušenost, kterou mi někdo svěřil, byla skutečně prožita. Lidská paměť bohužel není navždy neměnný pevný disk v počítači duše. Naopak, všechno prožité podléhá změnám a vlivům, které vědomě či nevědomě vnikají mezi vlastní obrazy a dodatečně je ovlivňují.

Pokud jsem chtěla s Isidou smysluplně komunikovat, musela jsem se pokusit takové omyly a změny paměti co nejvíc eliminovat. Bylo tedy nutné najít a využít možnosti, jak její verzi propojit s objektivními měřítky. Jedině ze srovnání součtu všech dat pak dostanu pokud možno jasnou představu o tom, co se skutečně stalo.

Proto jsem se souběžně s našimi rozhovory pustila do rešerší, abych nasbírala co nejvíce faktů k pozadí toho, co Isis zažila a na co vzpomínala. K tomu patřilo mluvit a korespondovat se zmocněnci pro sekty a znalci satanismu, rozšířit si historické znalosti o kořenech a časových znameních satanismu, čarodějnictví a okultismu, zopakovat si poznatky o egyptské mytologii a pátrat v bibli včetně jejích apokryfů stejně jako v biblickém výzkumu po počátcích křesťanství. To bylo zapotřebí k rozpletení smotku mytologie a křesťanské víry, na kterých stála satanistická ideologie sektářské rodiny, ze které pochází Isis.

Kromě toho k tomu patřilo vyhledat s ní místa, která hrála v jejích vzpomínkách roli, vypracovat rodinný rodokmen, pátrat v ordinacích a nemocnicích po lékařských zprávách a analyzovat je. Překonávat strach toho mála starých lidí z okolí oné rodiny a přesvědčovat je, aby promluvili.

Brzy se začalo ukazovat, že takzvaná Stasi hrála v životě té sektářské rodiny podstatnou roli. V rámci udavačského systému využívali moc určitých aktérů ve svůj prospěch. Dozorce, lékař či nadřízená osoba ve vězeních Státní bezpečnosti, pověřený správce protileteckého krytu, špicl ve službě – ti všichni měli ve své pozici výhody. Měli přístup do jinak zakázaných prostorů, mohli disponovat tajným zařízením, měli možnost cestovat a stýkat se s potřebnými lidmi.

Proto jsme začaly hledat v podkladech Státní bezpečnosti bývalé Německé demokratické republiky. A skutečně jsme ledaco našly. Objevily jsme první dokumenty o dávno promlčených, dokonce i o odsouzených trestných činech, potvrzující určité vzpomínky na vytrpěné hrůzy. Pak však přišel případ Kohl a s ním soudní výnos, že tazatelé musí nést riziko, že při intenzivním pátrání budou osoby, jichž se týká, o probíhajících rešerších informovány. Ani já, ani Isis jsme o zveřejnění našich výzkumů z pochopitelných důvodů nestály.

K tomu přišel samozřejmě fakt, že je Isis matkou dcery, kterou je potřeba chránit. V prvních letech našeho společného zpracovávání jejích životních zkušeností neměla dcera o matčině minulosti potuchy. Nesměla se o ní nic dovědět. Přestože dcera nevyrůstala doma, bylo třeba vše obezřetně plánovat a zajišťovat, aby se předešlo možnosti, že by dostala podezření. Bylo tehdy příliš brzy, dcera byla příliš mladá na to, aby ji matka do takových zkušeností mohla zasvětit. Něco takového by mohlo v její duši napáchat nevyléčitelné škody. Kde Isis nemohla vyloučit možnost, že se její dcera něco doví, neriskovala.

Teprve když jsme ve všech souvislostech rekonstruovaly příběh Isidy, dítěte dne i Isidy, dítěte noci, a když jsme události seřadily do smysluplné návaznosti, odvážila se s dcerou o tom promluvit.

Má kniha tvoří symbolickou tlustou čáru za životem Isidy, Kněžky noci, a otevírá dveře do zapovězené 13. komnaty všem. Jsou to dveře do volnosti.

Pokud mě budete vy, milé čtenářky a milí čtenáři, chtít kontaktovat, napište do nakladatelství. Můžete se spolehnout, že vaše psaní dostanu neotevřené. Můžete mi taky poslat e-mail. Adresu a mnoho dalších informací najdete na mých internetových stránkách http://www.karin-jaeckel-autorin.de/.

Vaše

Karin Jäckel

PROLOG

Marlene, moje dcera, je tu. Poprvé po tolika letech. Poprvé jí chci vyprávět příběh svého života. Všechno to, co jsem dosud zamlčovala. Co dodnes nesměla vědět. Před čím jsem ji chtěla chránit.

Byla jsem ještě tak mladá, když se narodila. Bylo mi teprve patnáct. A Sethova sekta byla mocná. Chtěli mé dítě, já už jsem pro ně přestala mít cenu. Nemohla jsem Marlene chránit, musela jsem se jí vzdát. Musela jsem dát své dítě lásky do internátu, aby nemohlo dojít ke kontaktu se sektou.

Teď je však už dospělá, a já už nedokážu mlčet. Sethova sekta stojí mezi námi. Navíc se nadále obávám vlivu svých rodičů.

Jenže mám současně strach, že mi nebude věřit. To bude těžké snést. Právě o tom mě totiž vždycky ujišťovali. „Když budeš mluvit, stejně ti to nikdo nebude věřit. Vysmějí se ti. Nebudou si tě všímat. Budou tebou opovrhovat. Budou tě nenávidět. Strčí tě do blázince. Do gumové cely. Nikdy tě už nepustí ven. Žádný člověk to s tebou nevydrží.“

Z toho všeho se uvnitř třesu. Už nyní. Ale přesto nepřestanu mluvit. Bude se mě ptát, odkud to všechno vím. Bude namítat, že si přece nemůžu pamatovat, jaké to s mými rodiči bylo.

Ony totiž existují různé druhy pamatování. Jsou tu vzpomínky, které mám v hlavě při plném vědomí, protože jsem všechno, co o nich vím, sama zažila a nikdy nezapomněla ani nepotlačila. Těžké, strašlivé vzpomínky na události, které jsme zažili na těle a na duši, se nám do paměti vpálí. Už malému dítěti.

Jiné události jsem si znovu uvědomila až při terapii. Má duše určité vzpomínky zatlačila, mé tělo však nezapomnělo, a řeči těla jsem se učila rozumět při terapii. Na mysli mám především Feldenkraisovu metodu, které vděčím opravdu za mnoho.

O dalších událostech jsem se dověděla ze vzpomínek druhých. Například moje babička, která zemřela, když jsem byla ještě malá, mi často vyprávěla o životě mých rodičů. Ráda si se mnou prohlížela fotoalba a povídala mi příběhy spojené s jednotlivými fotografiemi. Protože mě vychovávala k tomu, abych byla celkově hodná své osobnosti, abych byla Isis, nevyprávěla mi jen příběhy, které zajímaly dítě dne, ale se zvláštní oblibou mě učila to, co jsem potřebovala vědět jakožto dítě noci. Všechno, co mi povídala, mi plynulo přímo do srdce, protože moje babička byla jediný člověk na světě, který mě jako dítě kdy miloval. Byla pro mě vůbec nejdůležitější osobou.

Později, to mi bylo asi třicet, jsem se dověděla mnoho věcí při rozhovorech s otcem. Zvlášť potom, kdy ho matka odsunula do pečovatelského domu, byl vůči mým otázkám otevřený. Vůbec mu nevadilo se mnou mluvit otevřeně. Trýznivosti událostí, o nichž jsem chtěla mluvit, si buď už nebyl vědom, anebo mu to bylo lhostejné. Navíc se tenkrát už neměl čeho obávat. Dokonce i kdyby se tou dobou někdo dověděl, že dřív udělal něco trestného, nemohl jakožto svéprávnosti zbavený, ne docela příčetný pacient s diagnózou demence, už být hnán k zodpovědnosti. Fakt, že jeho dlouhodobá paměť navzdory pokročilému rozpadu osobnosti dosud měla uložené vzpomínky, jež se mnou bez rozpaků sdílel, však přišel vhod mně a mému hledání sebe samé.

Dokonce i moje matka se příležitostně dala pohnout, aby se mnou mluvila o minulosti. Pochopitelně jsem se dověděla pouze její variantu historie. Vždycky to s námi bylo, jako bychom se pohybovaly na zaminovaném poli. Obě víme, že víme – a přesto děláme, že nevíme nic, a že jsme se o tom, co jsme ve skutečnosti vyslovily naprosto cíleně, zmínily jen náhodou. Zlost matku občas přiměla k tomu, aby se vyjádřila k nějakému detailu minulosti. To zejména v souvislostech, které se nějak týkaly mého otce. Přesto pro mě tyto zdánlivě neúmyslné okamžiky ohlédnutí či ve vzteku vystřelené stopové prvky paměti často představovaly cenné doplnění. Někdy teprve tyto poznámky dokonce tvořily klíč k porozumění.

K těmto informacím se přidaly další, které jsem získala při rozhovorech se starými lidmi, kteří se kdysi přátelili s mými rodiči. Dnes je většina z nich už po smrti.

Některé věci jsem si vybavila teprve díky bývalým spolužákům. Tu a tam jsme se potkali náhodou ve městě anebo při třídních srazech. Nejdřív jsem na ně nechodila, ale později čím dál častěji ano.

Kolikrát jsem se divila, že tato děvčata a chlapci tenkrát viděli mnohem víc, než jsem tušila. Jedna spolužačka vzpomínala, že mi matka vždycky stříhala vlasy sama, takže jsem nikdy neměla normální účes. Prý jsem vypadala jako „zdivočelý smetáček“.

Jeden z chlapců mi říkal, že jsem mívala černý krk. Tak špinavý, že se nedal umýt ani kartáčem. „Pamatuješ, jak jsme tě jednou chytili a drhli ti krk pískem, až byl celý zarudlý, ale tu špínu jsme z něj nedostali?“ zeptal se a pak dodal: „Teprve mnohem později, když už jsem byl u policie, mi došlo, že to nebyla špína. Tenkrát jsem viděl děti, které rodiče bili a škrtili, až z toho měly černý krk.“

Další spolužačka si vzpomněla, že jsem se při hodinách tělocviku nikdy nechtěla svléct. Na moji otázku, jak jsem to tenkrát vysvětlovala, odpověděla: „Vždyť my jsme všichni věděli, že tě doma mlátili. Občas jsme k vám koukali okenicemi, když jsi vevnitř řvala.“

„Ale nepomohli jste mi,“ řekla jsem jí. Ona jen pokrčila rameny: „A jak asi?“

To je dobrá otázka. Měla pravdu. Tenkrát mi nemohl pomoct nikdo.

„Jednou jsme to zkoušeli,“ řekla pak jiná spolužačka. „Víš, jak jsi jednou musela k řediteli? To bylo proto, že jsme mu řekli, že tě doma pořád bijou.“

Ten zážitek jsem docela zapomněla. Teď jsem se pomalu rozpomínala. Jednoho dne si mě skutečně povolal ředitel. I s otcem. Ředitel pak řekl, že má dojem, že jsou na mě rodiče příliš přísní. Na zádech mi prý objevili stopy po ranách holí. Na to odpověděl můj otec, že mě milují, a proto na mě musejí být tak přísní, protože jsem líná a neposlušná. Kdyby byli mírnější, nikdy bych se nemyla a do školy bych se neučila. Ředitel se na mě káravě podíval a s otcovým svolením nařídil, že budu každé ráno ukazovat, jak čisté mám nehty, a po každém zapomenutém domácím úkolu zůstanu po škole.

Vzpomínky jsou jako antická mozaika. Základ je zachovaný dobře. Časem člověk najde po okolí všemožné zastrčené kamínky a střípky. Slepí je k sobě a založí je, kam patří. Zvětšuje tak ten zachovaný základ. Některá místa zůstávají bílá, a přesto člověk nakonec celek rozezná.

I v mé paměti jsou bílá, hluchá místa. Některá se ještě časem vybarví, jiná zůstanou nejasná. Já už teď nechci hledat tak uvědoměle jako dosud. Jednou musí každá terapie a každá cesta do vlastní minulosti skončit. Čas pro mě nadešel teď.

Temná polovina mého života je za mnou. Přede mnou je začátek nového, světlého času. Začínám znovu. Těším se na to.

Začnu stěhováním. Chci nechat zemi svého dětství za sebou. Evropa je velká. Učila jsem se jazyky, teď je chci využít.

Přijala jsem novou práci v evropském zahraničí, konečně jsem si udělala řidičský průkaz a vzala jsem si úvěr na auto. I pěkný byt už jsem našla. Je vzdušný a světlý. Ráno mě bude budit slunce a moře domů se zářivě bílými fasádami a červenými střechami mi bude ležet u nohou. Vzduch tam voní jinak než tady u nás. Dny jsou delší, léto taky. Vždyť já mám slunce tak ráda.

Měla bych velkou radost, kdyby mě tam Marlene přijela navštívit. Vždycky pro ni budu mít volný pokoj.

Není jiné cesty. Musím jí to povědět.

„Milá Marlene, přijmi mou minulost. Vrať se se mnou do mého dětství a mládí. Dovíš se něco o důvodech, proč jsem jakožto tvoje matka nebyla tak dokonalá, jaká bych chtěla být.“

1. KAPITOLA

Dali mi jméno Isis. Jedna a Všechny. Ta, z níž vyrůstá všechno bytí. Paní hvězd ve vesmíru. Nevěsta a matka Jediného, Bohyní Matkou zaslíbeného Nositele světla Setha, kterýžto silou svého syna, Velké šelmy 666, promění zemi zpět v ráj radosti a míru. Isis, kalich světla, Kněžka noci.

Dali mi znamení Hada v kruhu slunce s nahoru otevřeným srpkem měsíce jako důkaz měsíčního kouzla a svatých tří pásů věčnosti. Za prvé pás manželství se Sethem-Otcem, Hadím synem Bohyně Matky a pravým Nositelem světla jejich stvoření. Za druhé pás zplození a narození Setha-Syna, Velké šelmy 666. Za třetí pás nesmrtelnosti Setha-Ducha v rozkošeplném milostném aktu syna s Isidou, matkou a nevěstou, ke znovuzrození Otce.

V pěti letech mě začali poznamenávat. O každých dalších narozeninách pak ve své práci pokračovali. Když mi bylo 13, bylo dílo dokonáno. Při každém sezení trvala práce jehlou a frézou hodiny, až vzniklo znamení Menat. Nebylo velké, zato velice komplexní.

Vpich za vpichem mi tetovali barvy hluboko pod kůži, ta bolest byla jako vlk. Ale já ho nenechala výt. Neprozradilo mě jediné trhnutí, třas, jediná slza. Isis je přemožitelka bolesti. Kdo se zachvěje, když přijde bolest, není Isis, ale podvrženec, ostuda pro Setha. Na to není žádný trest dostatečný. A já se nezachvěla.

Zatímco se ty nástroje zmocňovaly mého těla, držela jsem oči zavřené. Pokoušela jsem sama sebe poslat pryč, ven, na slunce, na louku plnou světla, s květinami, jejichž vůně se vznáší kolem, s motýly, kteří rozevírají a zavírají svá překrásná křídla, s vysokou trávou, jejíž stébla tančí ve větru. Nedařilo se mi to. O to se postarali. V kruhu kolem mě stály nádoby s doutnajícím kadidlem, meduňkový a mátový olej, durmanové listy v kuličkách ze včelího vosku a další nádoby s kouřícími vonnými tyčinkami. Ten těžký, bodavý pach mě držel v zajetí. Isidě není útěk povolen.

Pak mi rozedranou kůži ošetřili vazelínou a zakryli fólií. Čerstvé tetování mě vždycky ještě celé dny pálilo na prsou. Každý dotek vysílal do mozku bodání nožem. A těch doteků bylo mnoho.

„Proč?“ ptávala jsem se babičky a neodvažovala jsem se tu otázku vyslovit celou. Ona mi však rozuměla i tak. „Protože mu patříš,“ říkala.

Učila mě se modlit: „Velký Sethe, přijď, probuď temnotu ve své světlo. Zprosť mě, abych dělala, co chci, neboť má vůle je tvá, i síla a moc ve věčnosti. Amen.“

V noci mě za sebou táhla za ruku za sebou ven, kde se nad komínem třpytila hvězdná obloha. „To je Orion. Odtud jsi přišla, tam zase půjdeš. A já tam budu už před tebou.“

„Babičko,“ řekla jsem jedné takové noci, nedlouho před svými šestými narozeninami, „povídej mi, jak to bylo.“ Vytáhla jsem ramena nahoru, bylo mi pod světlem hvězd zima.

Babička se usmála. Ať se dělo cokoli, myslím, že toto přání by mi splnila kdykoli. „Pojď,“ vybídla mě. Přitulila jsem se k ní. Sedly jsme si na dosud vyhřáté žulové desky terasy. Nad námi jsem viděla zářit mlhy a hvězdy Orionu a naslouchala příběhu velkého stvoření Bohyně Matky a Setha, jejího temného syna, jehož jsme my bratři a sestry v jeho duchu vzývali jako svého pravého a jediného spasitele a vykupitele.

***

Odkud tento příběh skutečně pochází, kdo jej vymyslel, poprvé vyprávěl a předal dál, to já nevím. Jako dítě jsem o tom nikdy nepřemýšlela. Jako dospívající jsem o tom přemýšlet nechtěla. A jako dospělá se pustit do hledání po jeho počátcích neodvážím. Propletenost obrazů a přikázání tohoto příběhu s nároky a zákony všedního dne jsou pro mě jako bažina. Třpytí se to v ní zlověstnýma očima a blikotavými světýlky bludiček. Jen s námahou se mi daří zůstávat v tomto nejistém duchovním okruhu na pevné půdě reálného života. A i tam příliš často vnímám kolísání dna svých vlastních vzpomínek, podlamujícího se mi pod nohama. Jisté je jen to, že ten příběh nikdo nedokázal vyprávět tak krásně jako moje babička.

„Když se podíváš na noční nebe, vidíš Bohyni Matku, stvořitelku vesmíru. Mezi prsty na nohou a rukou se jí točí země. Její tělo se kolem ovíjí v něžném, ochranném oblouku, ona totiž miluje, co stvořila.“ Babička se chladnými, suchými rty dotkla mých vlasů, a rukama nad námi opsala neviditelné oblouky. Ten výjev se pro mě sloučil s obrazem Bohyně Matky.

„V noci si oblékne modré šaty, tak překrásné, že k ní živoucí svatý duch země pojal věčnou lásku. V jeho touze se s ní sdružit se jeho falus milionkrát zvedl v obeliscích horských vrchů a dodnes s ní nenasytně souloží. Z každého dítěte jejich lásky vznikne nová planeta. Z každého polibku vznikne nová hvězda. Jako nekonečný proud blyštivé síly se vylévají v Mléčnou dráhu.“

„Na vždycky a věčně?“ zeptala jsem se. Pokaždé tu samou otázku na stejném místě příběhu. A babička na to pokaždé mlčela.

Místo toho trochu zaklonila hlavu a povídala dál, jako bych ji nepřerušila. „Nejmocnější děti Bohyně Matky a svatého ducha země jsou nám známy z vyprávění starých Egypťanů. Ti jakožto vyvolený národ zažili Sethovo narození, ale nepochopili. Přesto nás poučili o jménech dětí Bohyně Matky. Jsou to dvojčata Nefthys a Anúbis a jejich bratři, rovněž dvojčata, Osiris a Seth. Mezi nimi stojí Isis, prostřednice mezi životem a smrtí, všemi milovaná.“

Mě pochopitelně ze všeho nejvíce zajímala tato část příběhu stvoření, kde jsem se sama objevila, protože já jsem byla Isis, znovuzrození znovuzrození znovuzrození, ve věčném řetězci nesmrtelnosti.

Moje babička vstala. „Z vyprávění jde žízeň,“ řekla.

„A hlad,“ na to já.

Mrkla na mě. Oči měla zelené jako Severní moře, když se do něj opře vítr. Ale když se usmála, zmodraly. „Ostatní už za chvíli přijdou,“ řekla. „Pak se najíme. Ale dám ti skleničku mléka. Chceš?“

Prudce jsem zavrtěla hlavou. Mléko jsem ráda neměla. Ze všech bílých nápojů, ale i z bílého sýra, se mi dělalo zle, už jen při pouhém pomyšlení. Jenže Isis je víc než jen jméno a příběh.

Isis je program. A ten netrpí chyby. To jsem přesně věděla. Nedokázat pít mléko je slabost. „Můžu šťávu?“ zeptala jsem se. „Tu novou, cos dneska koupila?“ Oddat se chuti slabost není.

Babička si zakryla ústa rukou. Pochopitelně mou lest prohlédla. „Ty mlsná pusinko,“ řekla. „Neměla bych tě tak rozmazlovat.“ Ale přinesla mi sklenici šťávy a krajíc chleba. Byl ještě teplý, čerstvý z trouby. Takový jsem měla nejraději.

„Budeš povídat dál?“ poprosila jsem.

Babička se nejprve napila kávy. Z hrnečku trčela na straně lžička, jako by se chtěla zavrtat do nosní dírky nebo do oka. Vždycky jsem dávala pozor, jestli se to stane. Ale nestalo se to nikdy. Stalo se jedině to, že jí nutně zůstala mezi zuby černá zrníčka kávy. Vařila si ji totiž ještě po starém způsobu. Bez kávovaru a bez filtru. „Zbytečnosti,“ říkala o tom. „Pořádná káva musí být čerstvě upražená, čerstvě umletá, čerstvě postavená, a pak se čerstvá pije. Vařící voda rovnou na umleté. Nic lepšího není.“

To celé byla ceremonie. Ve velkém kávovém hrnku. „Babiččino kafíčko“ na něm stálo zdobným písmem. Měla konvici, do které se vešlo právě tolik vody, kolik bylo potřeba do toho hrnku, naplněného do poloviny mletou kávou. Zatímco se voda na kamnech ohřívala přesně tak pomalu, jak bylo potřeba, aby se nevařila příliš prudce, vzala babička z kredence mlýnek na kávu a nasypala do něj přesně odměřené množství dočerna opražených kávových zrnek z plechové dózy s obrázkem rozesmátého Maura s barevným turbanem a širokými kalhotami. S tím mlýnkem se usadila na kuchyňskou stoličku, zaklesla si ho mezi nohy a dala se do mletí. Nejprve to šlo ztěžka, protože bylo potřeba kávová zrnka s praskáním a vrzáním rozdrtit. Pak už se klika mlýnku točila hladčeji. To už byla hotová i voda na kávu.

Pak babička nalila vodu do hrnku tím nenapodobitelným pohybem, který se dodnes marně snažím napodobit. Já fascinovaně přihlížela, jak kávový prášek prvními kapkami ještě více zčernal, jak vodu nasákl, jak se najednou zviditelnila jednotlivá zrnka, která mi předtím připadala jako jednolitá masa. Všechno to jako zpěněný kopec proudilo ke kraji hrnku. A přesně v okamžiku, kdy to všechno hrozilo překypět, byla konvička prázdná.

Teď přišla na řadu kávová lžička. Stříbrná, s červeným sklíčkem v rukojeti a vyrytými kvítky. Jen tato lžička odměřovala to správné množství cukru.

Babička kávu opatrně zamíchala a zhluboka vdechla vůni, která v obláčku stoupala z hrnku. Pak usrkla první lok. Její: „Hmmmm,“ které přišlo vzápětí, pro mě zůstalo výrazem nejvyššího požitku.

„A teď už zase můžu povídat,“ řekla. „Kdepak jsme to přestaly?“

„U mě,“ já na to. „Chtělas povídat o mně.“

„Ano, správně. Isis, mluvili jsme o tobě. Víš, kde vládne?“

„Na planetě Venuši, jejíž lesk a nádhera překoná všechny ostatní hvězdy nočního nebe,“ zvolala jsem s úsměvem od ucha k uchu. Špatný signál, špatný okamžik! blesklo mi hlavou, ještě než mě babička štípla do tváře. Jako ptačím zobáčkem, tak rychle a tvrdě.

„Samochvála smrdí!“

Najednou jsem musela prudce dýchat. Strachy. V prvním okamžiku jsem sotva rozuměla, co babička řekla pak: „Ale což, trocha ješitnosti je zdravá. Však ty víš, že ptáčky, co ráno zpívají, k večeru chytne kočka. A krásné je, co se nelíbí.“

Strčila jsem si ruce pod svetr, aby neviděla, že se mi třesou. Jenomže babička si toho všimla stejně a zase mi je vytáhla. „Pšššt,“ zašeptala a hladila mi zaťaté pěstičky, až se uvolnily. „Pšššt.“ A pak vyprávěla dál.

„Jedině Isis dokáže překlenout stmívání, jež je hranicí a současně pojidlem mezi dnem a nocí. Bohyně Matka jí dala úkol být družkou, matkou a obnovitelkou životodárného světla. Musí je v nekonečném koloběhu tlačit nahoru na nebeský oblouk a pak zase stahovat dolů, pohltit je a znovu přivést na svět, aby bylo znovuzrozeno a žilo navěky. Dvě úlohy v jedné osobě. Jitřenka jako rodící matka. Večerka jako matka pohlcující. Proto s objevením a zmizením Isidy přichází a odchází i světlo. Teď chápeš, dítě,“ pokračovala babička, „proč jsi jiná než jiné děti. Ty jsi Isis. Tvá Jitřenka tě spojuje s jasným dnem. Tvá Večerka tě pojí s nocí. V obou časech musíš sloužit Nositeli světla. To je tvé poslání. Jsi mezi lidmi vyznamenaná. Nikdo není jako ty. Ale tvoje síla zatím nestačí, abys tento úkol mohla plnit. Proto musíš po škole odpočívat a vždycky jít do postele, když si ostatní ještě hrajou venku. Nikdo z nich nemá tu čest být povolán, když celý svět spí, aby sloužil Spasiteli světa. Musíš si to vždycky uvědomovat, dítě, protože jedině Isis je doma stejně tak v říši světla jako v říši temnoty. Nikdo, jedině ona, chodí mezi světy a překlenuje hranici mezi životem a smrtí. Nikdo nedosáhne nesmrtelnosti, jedině skrz ni. A proto ten, kdo si pro sebe Isidu a její lásku získá, je pravým vládcem světa.“

„Já nikdy žádnému lásku dávat nebudu,“ řekla jsem.

Babička potřásla hlavou a zastrčila si jednu bílo-plavou loknu za ucho. „Jen dočkej času. Láska přijde. Nebudeš ji volat, ona tu najednou bude. Nežádáš ji, ona dává. Nedaruješ ji, ona si bere. Ty jsi kalich, ona je džbán.“

Pro hádanky jako tato se lidé z vesnice na mou babičku dívali skrz prsty. „Praštěná pavlačí! Praštěná pavlačí!“ povykovaly za ní holky na ulici. Jenže mně bylo, jako bych za jejími slovy slyšela jiná slova, za jejím hlasem jiné hlasy, smysl za tím smyslem. A přesto jsem nechápala, co říká. Vlastně ne. Ne do hloubky. „Babiččino kafíčko“ bylo prázdné. Opatrně hrnek postavila na kameny a přitáhla si mě k sobě ještě o kousek blíž. „Je ti zima?“ zeptala se. Váhala jsem. Není dobré cokoli přiznávat. Všechno se jednou vrátí a otočí se proti mně. Když jsem si stěžovala, že je mi na slunci moc horko, rozžhavili pode mnou v noci uhlí, aby mi ukázali, co to horko je.

Ale babička svou otázku už zase zapomněla. „Musíme si pospíšit. Ostatní už tu za chvilku budou. Vždyť víš, že se svatý příběh nikdy nesmí přerušit před koncem.“ Přikývla jsem.

„Když Bohyně Matka v hloubkách vesmíru zrodila světlo, zrodila i jeho stín. To světlé pojmenovala Osiris a svěřila mu vládu nade dnem. Tmavému dala jméno Seth a svěřila mu vládu noci. Za znamení dala Osiridovi slunce a Sethovi měsíc s leskem hvězd.

»Jste moji synové, v jakých mám zalíbení«, promluvila a uložila jim osvobodit svět od věčnosti smrti a temnoty. »Isis bude prostřednicí mezi vámi. Budiž vám družkou, milenkou, matkou a obnovitelkou. V čase světla bude sloužit Osiridovi a v čase tmy Sethovi. Střídavě bude přijímat vaše semeno ke znovuzrození vaší nesmrtelnosti.«“

Jako vždy na tomto místě jsem tam seděla s hlavou skloněnou a umírala v duchu smrtí všech Isidiných reinkarnací, které ze mě znovu povstaly a přesto nikdy neporodily Sethova syna.

„Avšak Isis, Jedna a Všechny, hlas Bohyně Matky neslyšela,“ pokračovala babička smutně, „naslouchala totiž proroctvím tří moudrých mužů, kteří předpovídali příchod Osirida na zem. Přicestovali do Egypta zdaleka, protože věděli, že hodinu zrodu toho, kdo navždy pokoří moc smrti, určí Sirius, Anúbidovo oko, blikající jako maják. Vyjde na východě nočního nebe, nad Nilem, a zazáří jasněji než kdykoli předtím. Tak se Město mrtvých zdobí pro příchod spasitele a pro slavnost vzkříšení všech živoucích duší k novému životu.

Lidé na Nilu jásali. A Isis jásala s nimi, poněvadž se v ní mocně probudila láska k Němu, kdož ono světlo přinese. »Budu žít jen pro něho,« přísahala třem mudrcům. »Nikdy mu nic neublíží.«

Ti tři muži však vrtěli hlavami. Objevení Siria může totiž být i varováním. Dost možná, že Nositeli světla hrozí nějaké skryté nebezpečí. Pak začali čarovat, a čarovali, až vznikl kouzelný pás, který Osiris nikdy nesmí odložit. Uprostřed toho pásu byly tři magické hvězdy. Ty byly tajným způsobem spojeny se Siriem, okem Anúbida, aby pán podsvětí pro pána, který je nad světem, mohl předpovídat veškerá nebezpečí. Dokud bude Osiris tento pás nosit, prorokovali ti tři mudrci, bude v bezpečí.“

Babička se zasmála. „Ten pás Osiridovi přinesli v den jeho narození. A protože byl tak ješitný, věřil jim, že ho chtěli svým drahocenným darem poctít. Od té chvíle ten pás nosil a nikdy ho neodkládal.“

„Takže mu pravý důvod svého daru zatajili,“ podivila jsem se.

Babička se uchechtla. „Přesně tak. Protože i tito tři mudrci byli ješitové. Oni si skutečně namlouvali, že svým lidským výrobkem dokážou ochránit syna Bohyně Matky. Jenže se přepočítali.“

„Co to znamená?“ chtěla jsem vědět.

„Oni sice věděli, že se Anúbis stane Osiridovým ochráncem,“ řekla moje babička, „ale zapomněli na Setha. Proto neměli tušení, že Anúbis dává na Osirida pozor jen proto, že slouží Sethovi. A protože to nevěděli, netušili ani, že ten pás Osirida prozradí. A že tato zrada může sloužit Sethovi.“

Babička natáhla ruku a ukázala ke hvězdám Orionu. „Podívej,“ řekla, „velká astrální podoba Osirida pořád má ten pás se třemi hvězdami. A když si po nebi prstem uděláš čáru od těch tří hvězd, tak poznáš, že ty tři hvězdy dodnes pozoruje Anúbis svým okem.“ Pak do mě šťouchla loktem: „Co ses z toho naučila?“

Nevěděla jsem.

„Že si Osiris dodnes skrz Isidinu lásku dává namluvit, že je jediný Spasitel od temnoty smrti ve věčné světlo,“ pravila babička. „Nikdy nepřijal poučení své Bohyně Matky v nebesích ani varování svatého ducha svého otce, země. A jak už to bývá, kuře chce být vždycky chytřejší než slepice. A tak mu zpočátku byla Isis vším. Do jejího klína večer sestupoval z nebes a ráno odtud vycházel nahoru. Všechno vypadalo v nejlepším pořádku.“

Babička se odmlčela, protože vždycky chvíli mlčela, jakmile dovyprávěla příběh až sem. Oči měla zavřené a jemně pohupovala sebou i mnou sem a tam, jako bychom byly dvě děti, které je třeba utěšovat.

„Jenže ve skutečnosti,“ zašeptala, „ve skutečnosti se stala strašlivá chyba. Isis ve svém bláhovém nadšení pro učení těch tří moudrých pozemšťanů zapomněla učení své Bohyně Matky. Ona, vyvolená k tomu, aby svou láskou sloužila dvěma mužům a přijímala jejich semeno, aby znovu rodila světlé i temné světlo věčného života – ona teď viděla a poznala jen jednoho z nich.

Skrze její vinu a hřích byl jedině Osiris, slunce, povýšen, a Seth byl zrazen, ačkoliv i on je vlastním synem Bohyně Matky i božským Nositelem světla. Jeden se zlatou tváří slunce a očima ze zářící nebeské modři, druhý se stříbrnou tváří měsíce a očima tak černýma jako noc. Oba měli nárok na trůn, Seth o něj však kvůli Isidě přišel, přestože ji miloval.“

Jako vždy, když babička vyslovila jeho svaté jméno, dotkla se stříbrného amuletu, který měla na krku. Pentagram v čarodějném kruhu. Uprostřed paprsků hvězdy byl obličej. Vyplazoval dlouhý jazyk. „Vypadá stejně jako ty,“ řekla mi babička jednou. „Přesně tak drzý. Až budu stará, daruju ti ho.“

Tenkrát mě napadlo, že už přece je stará, ale nahlas jsem to neřekla. Některé poučky člověk nezapomíná. K těm, které rozhodně nezapomenu nikdy, patří biblický citát moudrého Šalomouna. Ve 13. verši se říká: „Kdo hlídá svá ústa, střeží svůj život, kdo se pošklebuje, toho stihne zkáza.“ Mě, Isidu, stihla zkáza příliš často.

Babička se pokřižovala. Rukou si přitom přejela od úst ke klínu pro svislou linii kříže, a přes břicho zleva doprava ve výši pupku pro vodorovnou linii. Nakonec se jí ruka zastavila u pupku, průsečíku obou linií, protože tam se nachází pramen síly.

„Je předpovězeno,“ pokračovala babička, „že jednoho dne dojde ke svatbě Isidy se Sethem, naším pánem. Obejme ji ve své podobě Hada, a do klína jí položí svého syna, Velkou šelmu 666. Ve slavnosti rozkoše jej porodí ze středu svého těla a vychová ho v temné oddělenosti, dokud se jeho falus nevnoří do její yoni a Had nepovstane znovu ve věčném životě.“

„Černá jako slunce v den slunečního zatmění je jeho podoba,“ šeptala jsem. „Na jeho mocných ramenou spočívá hlava stříbrného kozla se silnými rohy. Pod jeho kroky se ve vesmíru otevírají černé díry, aby pohltily sluneční světlo.“

„A jedině Isis ho může spasit.“ Moje babička ta svatá slova našich tradic zašeptala stejně tiše jako já, protože kdo zavolá Velkou šelmu 666 jménem, je odsouzen k smrti. Paže, kterými mě objímala, se chvěly.

„Avšak Isis, Jedna a Všechny, První z Jediných, Sethem opovrhovala. Její srdce patřilo jejímu krásnému zlatému bratrovi Osiridovi. Byla jeho manželkou. A sloužila mu ráda. Hrdě se slunila v jeho lesku a tahala zářící sluneční vůz po nebesích. Že sluneční žár zemi spaloval a žhavé sluneční větry vysušovaly vzduch, toho si Isis nevšimla. Kdykoliv Osiris zvolal: »Můj jest svět, protože já jsem sluncem, jež přináší a živí život. Já jsem Nositelem světla, jediným vládcem světa,« věřila, že tomu tak je.

Hadu se Isis vysmívala. Seth se k ní plazil z temnoty a nabízel jí svou stříbrnou tvář k polibku lásky. Smála se, když tvrdil: »To mé světlo zachrání svět, neboť slunce svítí jen ve dne, kdy je stejně světlo a jeho zář nikdo nepotřebuje. Já však lidem přináším spásu světla, když je tma a oni po světle baží. Není to tedy slunce, nýbrž můj měsíc, jenž jim svítí v potřebnější čas. Každý přece ví, že ve žhavém světle slunce všechno shoří. Lidé před ním prchají do mého stínu. Dokonce i zvířata se utíkají pod mou ochranu. Rostliny ztrácejí sílu, klesají na polích k zemi, jakmile se nad nimi ta zlatá žhnoucí tvář objeví. Jak vlídné je proti tomu světlo měsíce, které jim přináším já. Jak jemně léčí vše, co slunce spálilo.«

To nejhorší však bylo, že si Isis před Sethem odplivla, když prosil: »Isis, má nejmilejší, probuď se ze své slepoty! Podívej se přece, to jsem já, Seth, temný pán a spasitel světa. Miluj mne, protože to je tvé předurčení, vzít si za muže taky mě jakožto pravého Nositele světla. Otevři mi svůj klín, neboť nemáš sloužit jen Osiridovi, ale taky mně. Každému v určený čas.«

Jenže Isis mu nevěřila. »Podívej se na ten svůj jazyk, jak je rozpolcený, abys mohl současně promlouvat dvěma jazyky a lhát,« zvolala a tleskla rukama, jako by chtěla odehnat obtížné zvíře. »Pryč s tebou, ty černý červe! Pryč, do temnoty, odkud jsi přišel. Nikdy, nikdy ti nechci patřit. Já jsem Isis, žena Osirida, královna krále světa.«“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PŘEDMLUVA

PROLOG

1. KAPITOLA