Poprvé vydáno v USA v nakladatelství

Grand Central Publishing, divize Hachette Book Group, Inc.

Copyright © Julianna Baggott, 2014

Translation © Naďa Funioková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-221-2

ISBN mobi 978-80-7462-243-4

Pro Davida Scotta.

Občas netoužím po ničem jiném než ulehnout – vysílená, zmožená životem – a zůstat s tebou navěky.

PROLOG

BRADWELL

Věděl, jak bude vypadat konec. Viděl ho skoro stejně zřetelně jako předtím začátek.

„Tam to začíná,“ zašeptal do větru. Překážela mu neforemná křídla. Pera se cuchala a zčásti je vláčel za sebou. Když kráčel přes strniště proti větru ke skalnatému útesu, musel si je přitahovat k tělu. Toužil se vrátit zpátky, provrtat a prohrabat se k tomu malému chlapci, jímž kdysi býval.

Jednu věc nikdy nikomu neřekl.

Vraždu svých rodičů neprospal, jen se silou vůle přiměl uvěřit tomu, že to tak bylo.

Když tenkrát ti muži vtrhli do jejich domu, probudil ho hluk potyčky a maminčin výkřik, který zazněl nejspíš těsně předtím, než ji i tátu zastřelili. Pro Bradwella to bylo varováním, že se do jejich domu někdo vlámal. Vylezl z postele a schoval se pod ni.

V úzké škvíře mezi přehozem postele a podlahou zahlédl pár bot. Zastavily se vedle postele a pak jeden z těch vrahů – který se nejspíš chystal zabít i jeho – poklekl, zvedl přehoz a oba se na moment ocitli tváří v tvář.

Bradwell se ani nepohnul, neodvažoval se nadechnout. Obličej toho chlapa byl protáhlý a hranatý, s lehce pokřivenou čelistí. Měl modré oči.

Nakonec bez jediného slova přehoz zase spustil.

Druhému muži, který tam byl s ním, řekl: „Ten kluk spí nejspíš jinde.“

„Zkontrolovals ten pokoj?“

„Jasně sakra že jsem ten blbý pokoj zkontroloval.“

Bradwell je slyšel odcházet, přesto nebyl schopen vylézt ven. Zůstal schovaný pod postelí a předstíral, že spí. Předstíral, že se mu to jen zdá. A pak otevřel oči a tady začíná ta část, kterou později přiznával: Opravdu sešel dolů do kuchyně jako kteréhokoli jiného rána; to bylo nejspíš maximum, co jeho mozek dokázal zvládnout. Když viděl, že rodiče nechystají snídani, zavolal na ně a teprve pak začal panikařit. Nakonec našel jejich těla ležet v posteli.

Mohl přiběhnout, když maminka křičela, ale namísto toho se schoval. Pressii řekl, že jejich vraždu prospal, a chtěl věřit, že je to pravda. Vlastně to byl první den, kdy měl zemřít, i když zdaleka ne poslední. Skutečnost, že stále žije, byla pouhá náhoda.

Vyšplhal po kamení a došel až na okraj útesu. Byla hluboká noc, ale jasně svítil měsíc. Rozprostřel svá křídla a napřel je proti větru. Na okamžik se ho zmocnil pocit, že vítr každou chvíli poleví a on přepadne dopředu a vzlétne.

Jenže tahle křídla by ho neunesla.

Vznést se do vzduchu. To není ten konec.

Ten konec je v popelu a prachu.

Stane se mučedníkem stejně jako jeho rodiče.

Tenhle čas mu byl pouze propůjčen podobně jako jeho bratrům – El Capitanovi a Helmudovi. Nikdy mu nebylo souzeno se zamilovat nebo najít někoho, kdo by ho miloval – Pressii. Když si na ni vzpomene, jako by mu někdo dočista vyrazil srdce z hrudi. Mohl zemřít spolu s ní tenkrát na promrzlém lesním podloží. Mohl zemřít připoután ke svým bratřím, zatímco se jejich krev mísila dohromady. Nic z toho ale nebyl ten správný konec.

Vidí ho teprve tady, na tomto útesu: leží na zemi v popelu a prachu své domoviny a hrudník má rozervaný. Pravda se mu zvedá z těla jako dlouhá bílá rozvíjející se stužka potřísněná jeho krví.

Jak se to stane? Kdy?

Věděl jen tolik, že už to není daleko.

Vítr se mu opíral do křídel a Bradwell měl pocit, že se k němu sám neodvratně řítí – nebo se jen hnal ten konec jemu vstříc? Tentokrát se ale nebude schovávat. Tentokrát na ten křik přiběhne.

PRESSIA

KLÍČ

Dveře Pressiina pokoje zůstávaly zamčené. Přicházející a odcházející pečovatelky s sebou tahaly kroužky plné cinkajících klíčů – kolik je tady vlastně místností? Kde je Bradwell? Helmud a El Capitan? Kde jsou její věci – ampulka, ten vzorec?

Pečovatelky jí neodpověděly na jedinou otázku. Pořád opakovaly, že se musí uzdravit. „Já nejsem nemocná.“ Říkaly jí, aby odpočívala. „Nemůžu spát.“ Usmívaly se, pokyvovaly hlavami a ukazovaly na tlačítka alarmu namontovaná na všech stěnách jejího pokoje. „Tohle zmáčkni, pokud by nastala nějaká nouzová situace.“ Kolem krku nosily pečovatelky jakési obojky také opatřené nouzovými tlačítky. Pressia ovšem neměla nejmenší tušení, co za mimořádnou situaci by měla očekávat. Když se jich na to zeptala, odpovídaly: „Jen kdyby náhodou…“

„Kdyby náhodou co?“

Neodpověděly.

Jeden den byl jako druhý. Bylo jich tolik, že je ani nedokázala spočítat, uplynuly celé týdny – teď už skoro měsíc.

Pečovatelky byly samé ženy a všechny tak nějak zlatavé, že skoro až zářily. Mohlo za to snad světlo z krbu? Nebo je to tím, že bylo tolik z nich těhotných – říká se přece, že těhotné ženy září, ne? Byl to snad nějaký vnitřní svit? Většině z nich vykvétala nad kyčlemi obrovská břicha, div že nepraskla.

Nebyly to ale jen pečovatelky, kdo tak zlatavě zářil. Stejné to bylo i s dětmi venku na louce. Během dne je v nepravidelných intervalech pouštěli ven, aby si hrály. Měly tam jakési hole a míčky a sítě zavěšené na tyčích zatlučených do studené země. Všechny ty děti byly zlatavé, jako by je někdo namočil do nějaké lehce metalické barvy, a neměly žádná splynutí, jizvy ani deformace. Jen čistou kůži. Na předním díle kabátků se všem pohupovala tlačítka alarmu.

Pečovatelky nosily Pressii na tácech jídlo: teplé vývary, kaše, vysoké sklenice se studeným mlékem – skutečně bílým mlékem, v němž nevířila žádná smítka popela. Všude byli popeložrouti, hemžili se na lžičkách, na okrajích kovové vany, na okenních tabulkách, vevnitř i zvenčí. Ti lehce měňaví broučci s tvrdými krovkami byli zřejmě odolní vůči chladu a dokázali pracovat dnem i nocí.

Jedna pečovatelka jí řekla, že je vypěstovali, tak aby si za pomoci drobných předních nožiček shrabovali popel do malých tlamiček, aby uklidili stůl – takhle to vyjádřila.

To jejich zásluhou byla obloha za oknem zbarvená do modra, a ne do šeda.

To jejich zásluhou byla prostěradla, povlečení, dokonce i husí pírka, která vyklouzla z prošívané pokrývky, často zářivě bílá. Pressia si nedokázala vzpomenout, jestli kdy viděla něco tak běloskvoucího.

Celý pokoj jí pravidelně uklízeli. Prostěradla měnili každý den. V přilehlé koupelně ležela vždy nová kostka mýdla. Někdo dokonce vytahoval zcuchané pramínky uvolněných vlasů z kartáče, každé ráno byl čistý.

Přejela prstem po okně a pak se skrz ně zadívala ven. Viděla tam starobylou kamennou věž, tak trochu sešikmenou, jako by se nakláněla po větru, a podivná, neohrabaně se pohybující zvířata – velká jako krávy, ale s hrubou, gumovitou kůží bez srsti, některá vyzbrojená kly – pasoucí se v mlze na mírném svahu. Za tím stádem rozeznala vzducholoď, pevně připoutanou k zemi hromadou zeleně; ty popínavé rostliny ji celou spolkly.

Vrátí se někdy domů? Domov. Existuje ještě? A teď, po všem, co se stalo, po všem, co udělala, zaslouží si vůbec to místo, které nazývá domovem? Bradwell a ta jeho mohutná křídla – tohle mu provedla ona. Chtěla by, aby bylo všechno zase jako dřív. Jenže žádná cesta zpět neexistuje.

Uklidit stůl.

Ale co má člověk dělat, když už se stůl pořádně uklidit nedá?

Pracuje někdo na té vzducholodi? Nabrali už Bradwell, El Capitan a Helmud dost sil, aby se znovu vydali na cestu? Odpustí jí Bradwell někdy?

„Tohle je jenom zbytečná ztráta času!“ rozkřičela se párkrát, když jí povolily nervy, na pečovatelky. „Musíme se vrátit domů! Lidi tam nás potřebují!“

Pokaždé se jen usmály, pokývaly hlavou a ukázaly na nouzová tlačítka na zdech.

V noci, když v jejím pokoji zavládla tma a jen tam rudě zářila ta tlačítka, slýchala skučení. Přicházelo to každou noc – psí vytí v dálce. Vlci, lišky, kojoti? Co za psovité šelmy by mohly žít v téhle zemi? Občas si přála, aby se ta zvířata stáhla blíž, aby musela čelit bezprostřední hrozbě, že ji sežerou. Možná potají toužila, aby ji roztrhala na kusy, aby zmizela.

A při probuzení pak pokaždé cítila totéž. To kvůli svému pocitu viny si přála být roztrhaná na kousky, sežraná, to proto si přála zmizet. Bradwell. Myslela na něj i teď, zatímco se do jejího pokoje zvolna vkrádalo ranní světlo. Když tehdy vstříkla ptákům v jeho zádech sérum, když mu tak rychle a nekontrolovatelně narostla křídla a roztáhla se mu žebra a ramena – řekl jí: „Cos mi to provedla?“ Teď už chápala, že ho zradila. Nepřál si být zachráněn obsahem té ampulky – lékem, který mohl jednoho dne vést k očištění přeživších od všech jejich jizev a splynutí. Chtěl zemřít Čistý – podle své vlastní definice toho slova. Jenže ona ho nedokázala nechat jen tak odejít.

Osaměle, pořád s pocitem, jako by snila, ležela v posteli a vzpomínala, jaké to bylo tenkrát v tom kamenném podchodu, když ležela na tvrdé zemi vedle Bradwella, když jeho drsné a teplé ruce svíraly její obličej. Jako by poprvé v životě byla opravdu naživu – jako by žila každičkou buňkou svého těla. Teď měla pocit, že něco v jejím nitru zemřelo. Připadala si prázdná. Bradwell ji nenávidí. Ona sama se nenávidí. A nebyla si jistá, co z toho je horší. Udělala by cokoli, aby si znovu získala jeho důvěru, ale věděla, že tahle škoda už se napravit nedá.

Z filozofického úhlu pohledu rozuměla, proč se mu příčí pouhá představa, že by mohl zvrátit svá splynutí, vymazat své jizvy. Nechtěl zvrátit ani vymazat minulost, hříchy Dómu. Nechápala ale, jak je možné, že alespoň někde v koutku duše – hluboko v nitru – netouží po tom, aby se stal zase tím starým Bradwellem.

Dotkla se jizvy na vnitřní straně svého zápěstí – tenké, svraštělé linie, kde se syntetická kůže panenčiny hlavy napojovala na její vlastní nervová zakončení. Když jí bylo třináct, pokusila se panenčinu hlavu uříznout a svoji ruku s ní. Ještě si vybavovala dotek nože na kůži. Ostře to štíplo. Vnímala to tak, že má něco pod kontrolou – ne že se jí něco děje. Toužila mít věci pod kontrolou. Myslela si snad, že pahýl ruky by byl lepší? Přemýšlela tehdy vůbec? Vlastně ani ne. Jenom se toho chtěla zbavit.

Pořád si to přála. Díky ampulce a vzorci se k tomuto cíli o krůček přiblížila, ale Bart Kelly jí ty věci – kvůli jejichž objevení všichni riskovali život – zabavil. Kdyby se jí podařilo dopravit je do Dómu, kde v laboratořích pořád pracovala spousta vědců, nepomohlo by to jen jí. Ne. Mohlo by jim to zajistit budoucnost, v níž by všichni přeživší byli zase sami sebou.

Promnula si neviditelné klouby prstů uvězněné pod panenčinou hlavičkou a přejela prsty po paži. Přála si, aby byla zase sama sebou. Kdo by po všech těch letech nechtěl?

V zámku zarachotil klíč. Klika se pohnula. Už byl jasný den.

Pressia se posadila, rychle se přesunula na kraj postele a čekala.

Fedelma byla hlavní pečovatelkou a tou jedinou, kterou znala Pressia jménem. Vlasy si spínala do dvou rohatých uzlů na temeni hlavy. Měla větší pravomoci, a snad z toho důvodu si s ní směla víc povídat. Pressii se ulevilo, že vidí právě ji.

I Fedelma byla těhotná. Břicho se jí napínalo jako buben, který jí překážel na každém kroku. A taky už nebyla zrovna mladá. Vlasy na spáncích jí šedivěly, a když se usmála, na kůži kolem očí jí pokaždé naskákaly drobné vrásky. Jednou rukou otevřela těžké dveře, druhou svírala vysoko ve vzduchu plechový tác. „Vyspala ses?“ zeptala se.

„Skoro vůbec,“ odpověděla Pressia a hned přešla k věci. „Chci se setkat s Bartem Kellym.“ Naposledy ho viděla toho prvního dne – který jí splynul v rozmazanou skvrnu hluku, trní, krve a křídel –, kdy je všechny naložili na povoz a odvezli sem. „Má něco, co patří mně.“

„On drží slovo,“ ohradila se Fedelma a položila tác na noční stolek. „Až přijde správný čas, všechno ti poví.“

Všechno. O její mamince a tatínkovi? O minulosti? Bart Kelly patřil k Sedmičce. Přátelil se s jejími rodiči, když byli ještě mladí. Ví toho o nich víc, než ona kdy vůbec zjistí. Jak bláhová jí teď zpětně připadala naděje, že tady najde tatínka. Chyběl jí, i když ho nikdy nepoznala.

„A co ta vzducholoď? Nechá ji tam jen tak stát a obrůstat liánami?“

„Ty rostliny nám prozatím slouží jako kamufláž. Chrání vzducholoď před dravci a bandami vetřelců. Proto jsme je vypěstovali masožravé. Kvůli ochraně.“

Oni vypěstovali masožravé rostliny?, podivila se Pressia. Takže jsou tady někde laboratoře, pěstírny…

Fedelma se sklonila k Pressii a něžně ji uchopila za zápěstí – pochopitelně ne za to s panenčinou hlavou, toho by se nedotkla. Fedelmu ta hlavička děsila, znervózňovalo ji, jak dokonale splynula s rukou, i když se snažila předstírat, že jí to v nejmenším nevadí.

„Co to děláte?“ zeptala se Pressia.

Fedelma jí vykasala rukáv svetru a obnažila ruku. „Vidíš? Tvoje kůže už začíná nabírat maličko zlatavý nádech,“ řekla. „Do jídla ti přidáváme chemikálii, která ty liány odpuzuje – může za to vůně, která ti prosakuje z kůže.“

Teď si toho Pressia všimla taky. Byl to jen takový slabounký barevný nádech. Zase si rukáv stáhla. „Lidem se většinou moc nelíbí, když se je někdo snaží otrávit,“ poznamenala.

„Taky se jim nelíbí, když je zaškrtí liána nebo vykrvácejí po bodnutí trnů.“ To byla pravda. Pressia viděla, jak ty popínavé rostliny málem zabily Bradwella, El Capitana a Helmuda. „Jez,“ řekla Fedelma a postrčila tác k Pressii.

„Proč mi nikdo neřekne, k čemu jsou ta poplašná tlačítka? Čeho se bojíte?“

Fedelma si přejela rukama po pažích, jako by ji zamrazilo. „My o tom zkrátka nemluvíme.“ Přistoupila k oknu.

„Slyšela jsem to vytí.“

„Ti divocí psi patří nám. Pomáhají nám, chrání nás.“

„Proč se mnou nikdo normálně nemluví? Povězte mi pravdu.“

„Nikdy dřív k nám nikdo zvenčí nepřišel. Nevíme, jak se k vám chovat, vidíme ve vás něco cizího, možná dokonce hrozbu.“

„Vypadám snad jako hrozba?“

Fedelma se na ni zadívala, ale neodpověděla. „Jeden z vašich se začal potloukat po areálu. Netuším, jak získal povolení. Když vás sem dovezli, byl na tom nejhůř. Možná ani žádné povolení nedostal, ale stejně šel ven. Už jsem ho tam zahlídla dva dny po sobě.“

Pressia se zvedla z postele a rychle přistoupila k oknu. „Bradwell?“

Fedelma přikývla. „Pořád se ještě při chůzi trochu potácí kvůli těm…“

Domestikovaná zvířata někam zahnali, ale děti venku zůstaly – pobíhaly tam s míčky a holemi. Většina těch hraček vypadala nově, stejně jako čapky a šály. Bylo těsně po Vánocích. Dostaly je jako dárky? Děti křičely a pohvizdovaly. Pár jich postávalo v malém hloučku a přitom prováděly všechny stejné pohyby rukama.

Jedna dívenka v zářivě červeném svetru obcházela jednotlivé skupinky a k hrudi si tiskla panenku. Pressia si představila samu sebe v tomhle věku s vlastní panenkou – tou, která jí už navždycky splynula s rukou. I ona kdysi byla nová – její oči se leskly a víčka se, tehdy ještě obě současně, klapavě zavírala. Být nová. Cítit se nová. Nedokázala si to představit…

K dívence s panenkou přicupitala další – naprosto identické dvojče. Holčičky se chytily za ruce a pokračovaly v procházce společně.

Tolik dětí a tak málo dospělých. Obnovují populaci. Nic jiného jim nezbývá. Kde je ten Bradwell? „Vidíte ho i teď?“ zeptala se Pressia.

„Ne,“ řekla Fedelma. „Ale někde tam venku bude.“

„Musím taky ven,“ prohlásila Pressia.

Fedelma zavrtěla hlavou. „Musíš se najíst. Potřebuješ se vyspat. Pokud máš zesílit, musíš –“

„Musím ho vidět – na vlastní oči.“ Pressia vyrazila ke dveřím, které za sebou Fedelma zapomněla zamknout.

„Ne!“ vykřikla Fedelma. „Pressie! Stůj!“

Jenže ona už mezitím vyšla ze dveří a rozběhla se chodbou. Našla schodišťovou šachtu a s dupotem utíkala po schodech. Slyšela, jak za ní Fedelma volá: „Pressie! Nedělej to!“

Smí vůbec běhat, když je těhotná? Kolik je jí vlastně let?

Konečně našla Pressia těžké dveře vedoucí ven.

Vzduch byl řezavě studený a vlhký. Rychlým krokem vyrazila přes louku plnou zlatavě zářících dětí.

Jedna skupinka hrála hru, při které jich část vytvořila volný kroužek a zbytek se postavil dovnitř a točil se kolem vlastní osy.

Hledej, hledej, čas se krátí,

toho, kdo se podobá ti.

Jako tvůj stín v jasný den.

Poslední jde z kola ven!

Děti v kruhu hlasitě prozpěvovaly tuhle říkanku, a když skončily, ty, co byly uvnitř, se přestaly točit, začaly je na nejistých nohou honit a všechny se rozptýlily po louce.

Ostatní děti, které hru nehrály, se ale zarazily a zíraly na Pressii. Když teď stála přímo mezi nimi, všimla si i dalších párů dvojčat. A pak spatřila ještě třetí dítě, které vypadalo stejně jako jiné dvě. Nikdy dřív neviděla identická trojčata. Nechtěla na ně ale zírat, sama neměla ráda, když na ni někdo hleděl.

Nějaký chlapec s uhlově černými vlasy zvolal: „Koukejte!“ a ukázal na panenčinu hlavu. Pressia ji nijak neskrývala.

Fedelma, která se mezitím s funěním vynořila za ní, vykřikla: „Ticho, kluku! Jdi si zas hrát.“

Pressia zamířila ke kamenné věži, protože potřebovala získat lepší výhled. Děti jí připomněly, jak to asi může vypadat v Dómu. Dýchatelný vzduch, absence deformací, jizev a splynutí. Napadlo ji, kde je teď asi její nevlastní bratr Partridge. Vypravil se zpátky do Dómu. Narazil tam na lidi, kteří mu pomohou nalézt způsob, jak převzít otcovu vládu? Bude si pamatovat na utrpení venku? Zachová se správně? A dělá dobře Pressia, když plýtvá převzácným časem v tomhle vězení? Opravdu Bart Kelly dodrží slovo?

„Ty přece nesmíš chodit ven!“ volala za ní Fedelma. „Máš přísně nařízeno se zotavovat! Jestli se o tomhle dozví Bart Kelly, bude zle. Slyšíš mě? Posloucháš?“

Zbytek cesty k věži Pressia běžela, i když ji na plicích štípal ledový vzduch. Malé točité schodiště brala po dvou stupních najednou, zdravou rukou se přitahovala po zábradlí. Panenčinu hlavu si tiskla ouškem k hrudi, jako by mohla slyšet její bušící srdce.

Věž byla válcovitá se špičatou střechou. Úzká okénka připomínala spíš průzory – nikde žádné sklo. Dovnitř jimi profukoval vítr. Kámen byl studený a zvětralý, se skvrnami slizkého mechu. Zastavila se u jednoho okénka a vyhlédla ven – převalující se mlha, znovu ta vzducholoď. Popínavé rostliny šelestily a vzducholoď jako by trochu nadskakovala. Pronikly liány tak hluboko, že samy loď roztřásaly? Nebo ji zaplavila nějaká havěť?

Dostanou se odsud někdy? Bez vzducholodi na to můžou zapomenout.

Rychle se přesunula k dalšímu okénku – pár zvířat druhu, který nedokázala určit, rylo čumáky v trávě poblíž kamenné římsy.

Na schodech uslyšela Fedelminy boty. Když se Pressia obrátila, uviděla ji za sebou. Fedelma ztěžka oddechovala.

„Je to dobrý nápad, běhat za mnou v tomhle stavu?“ prohodila Pressia.

„A je to dobrý nápad, když tady běháš ve svém stavu?“ opáčila Fedelma. Obě vyrazily z hlavní budovy bez kabátů. Fedelma sepjala ruce na hrudi přímo nad vzdouvajícím se břichem. Vítr jí povíval jemnými pramínky vlasů, které se uvolnily z dvou rohatých uzlů na vršku hlavy.

„Proč si vůbec myslíte, že jsem nemocná?“ zeptala se Pressia. „Bradwell, El Capitan a Helmud – to oni skoro umřeli. Já ne.“

„Oni onemocněli, protože se popíchali o trny, ale tvůj případ je v jistém směru vážnější. Ty máš nemocné srdce.“

Těmi slovy Pressii zaskočila. „Nevím, o čem to mluvíte.“ Ale věděla. Cítila tu bolest v sobě, tížila ji na hrudi jako obrovský balvan. Vina, ztráta, zrada. Přesunula se k dalšímu úzkému oknu a vyhlédla ven. Viděla jen nebe a zemi a stromy v dálce. Jeden popeložrout šplhal vzhůru mezi pevně zaklíněnými kameny. Šťouchla do něj špičkou prstu.

„Je třeba, aby ses vyléčila uvnitř,“ pokračovala Fedelma. „To chce čas.“

Pressiiny oči se zalily slzami. Ta tíha byla tak obrovská, že se skoro nemohla nadechnout. Tlačila jí na plíce, působila pronikavou bolest v hrudi.

„Kelly se chce s tebou dneska setkat. S vámi všemi.“

„Proč jste mi to neřekla dřív?“

„Vůbec jsem ti to neměla vykládat.“ Povzdychla si. „Pomůže vám, ale bude chtít něco na oplátku.“

„Co?“

Fedelma neodpověděla. Sklonila hlavu k oknu. Chvíli vládlo naprosté ticho, kromě křiku dětí hrajících si na hřišti a fičení větru. „Támhle je ten, koho hledáš,“ řekla najednou Fedelma a ustoupila od okna. „Podívej se.“

Pressia k němu rychle přiskočila.

Bradwell kráčel vysokou travou dolů z kopce. Na zádech se mu zvedaly tři páry mohutných křídel, která mu splývala až k podpatkům bot. Jejich konečky vláčel za sebou. Nebyl zvyklý na tu tíhu, a tak s ním hrubě smýkaly poryvy větru. Kvůli křídlům se pohyboval klopýtavě, nemotorně a nejistě – skoro jako čerstvě narozený hřebeček, který se snaží zvyknout si na nové nožky.

Věrný Fignan popojížděl oddaně za ním, černá schránka jeho těla proplouvala vzduchem na pavoučích nožkách zakončených kolečky, která za ním zanechávala úzký pruh udusané trávy.

Vzpomněla si na injekční stříkačku ve své třesoucí se ruce a na to, jak ji postupně zabodla do všech tří drobných ptáčků, kteří mu uvízli v zádech. Chtěl zemřít podle své vlastní volby. Ona ho o tuhle možnost připravila. Ale na druhou stranu aspoň pořád žije. Srdce v hrudi se jí hlasitě rozbušilo. Ne, nedokáže se omlouvat za to, že ho zachránila, bez ohledu na všechno. Prostě to nedokáže.

A on jí to nikdy neodpustí.

Zastavil se a ji na moment napadlo, jestli na sobě třeba nevycítil její pohled. Ale neobrátil se k ní. Zadíval se vzhůru na oblohu – nad hlavou mu kroužili ptáci. Pořád byl bledý, protože ztratil spoustu krve, ale zůstala mu ostrá linie brady, ocelové oči. Zhluboka se nadechl, až se mu roztáhl hrudník. Jak pozoroval klouzavý let ptáků, v jednom křídle mu skoro neznatelně zaškubalo.

Obrať se. Obrať se a podívej se na mě, snažila se mu vsugerovat. Jsem tady.

Bradwell jen znovu schýlil ramena a pokračoval v chůzi po větru.

PARTRIDGE

SMUTEČNÍ OBŘAD

Někdy se mu to přímo dralo z hrdla ven. Zabil jsem ho. Občas dokonce otevřel ústa, jako by se to opravdu chystal někomu říct. Zabil jsem svého otce. Vašeho milovaného vůdce – Willuxe, vašeho spasitele – zabil jsem ho. Ale pak se mu hrdlo zase sevřelo.

Nemohl se s tím pochopitelně svěřit nikomu – kromě Lydy. Když se jí vyzpovídal, ulevilo se mu – ale jen na krátkou chvíli. Vídal se s ní každých pár dnů a strávil s ní noc o Štědrém večeru – teď už to bylo skoro měsíc. Když se na první svátek vánoční probudili, vyměnili si drobné dárky v jejím krásném bytě, který pro ni nechal zařídit na druhém horním podlaží. Byla to úplně první věc, kterou udělal, když převzal vládu po svém otci. Dostal Lydu ze zdravotnického centra a postaral se, aby kolem sebe měla lidi, kteří se o ni budou starat – a taky o dítě, které v ní roste. Jejich dítě.

Zaskočilo ho, jak hlasitě může takové tajemství rezonovat člověku v hlavě. Zabil jsem ho. Nebylo to ale jen tak nějaké tajemství, to dobře věděl. Byla to vražda. Otcovražda.

Partridge seděl v předpokoji vedle hlavního sálu, odkud slyšel smuteční hosty, kteří se tam začínali scházet. Zatím svůj žal mírnili, ale zanedlouho mu popustí uzdu naplno. Bude tam hlučno a taky dusno při takové spoustě těl namačkaných na stísněném prostoru a Partridge bude muset přijímat kondolence, všechny ty projevy jejich zvrácené lásky k jeho otci.

Nepřekvapilo ho, když do místnosti vstoupil Foresteed. Už nějakou dobu vystupoval jako tvář vedení Dómu a účastnil se většiny těchhle smutečních obřadů. Partridgeův otec ho využíval jako nastrčenou figurku už od doby, kdy to s ním začalo jít z kopce, a Foresteed nejspíš očekával, že po Willuxově smrti zaujme jeho místo. Je tedy pochopitelné, že Partridge zrovna v lásce neměl.

Foresteed nebyl sám. Doprovázeli ho Purdy a Hoppes, kteří pro něj pracovali. Všichni pozdravili a posadili se naproti Partridgeovi k mahagonovému stolu. Partridge si oblékl jeden ze svých černých smutečních obleků. Měl jich teď sedm – jeden na každý den v týdnu.

„Napadlo mě, že bychom si měli vyšetřit minutku a trochu si promluvit,“ řekl Foresteed.

„Jistě. Rád bych věděl, kolik takovýchhle smutečních obřadů nás ještě čeká,“ nadhodil Partridge. Jako by vyrazil s tátovou urnou na nějaké turné – pohřební turné. Nejhorší na tom bylo to vysedávání při smutečních projevech. Někteří řečníci mluvili o tom, před čím vším je jeho otec zachránil – před nešťastníky, před tím ohavným vředem na těle lidstva, bezduchými tvory, kteří už ani nejsou lidmi. Musel si v duchu pořád opakovat, že jejich názor dokáže zvrátit – až přijde správný čas. „Až osobně poznají některého nešťastníka,“ přesvědčoval Lydu, „třeba Pressii, všechno se změní.“ Stejně mu ale celá tahle záležitost byla proti srsti a budila v něm znepokojení.

Foresteed naklonil hlavu na stranu a řekl: „Není toho na tebe už trochu moc? Myslím, když se musíš kromě všech těch oficialit ještě vyrovnávat se svým osobním zármutkem? Jsi si jistý, že to zvládneš?“

Foresteed dokázal zacházet se slovy vskutku obratně – to mu musel Partridge nechat. Mínil to sarkasticky, když mluvil o jeho osobním zármutku? Naznačoval tím snad, že neprojevuje dostatečný žal? Podezíral ho, že svého otce zabil? Nebo tím chtěl Foresteed jednoduše říct, že je Partridge slaboch? „Jenom už bych se rád pustil do opravdové práce,“ odpověděl, „tak jak si to můj otec přál.“ Partridge sklonil bradu k hrudi a poškrábal se na čele, aby na chvíli zakryl oči, protože se mu v nich objevily slzy. Ano, je fakt, že svého otce zabil, nelitoval toho, ale taky je pravda, že mu táta chyběl. Právě tohle bylo na tom všem tak šílené. On ho miloval. Syn přece smí milovat svého otce, bez ohledu na okolnosti, nebo snad ne? Rozčilovalo ho, že ho tak rychle zaplavovaly emoce – vina, strach z odhalení, smutek.

Purdy začal prohlížet diář na palmtopu.

„Lidé tyhle veřejné projevy zármutku pořád ještě potřebují,“ namítl Foresteed.

„A co trocha soukromého truchlení?“ pronesl Partridge. „Velice slušně řečeno se domnívám, že držet emoce v sobě nám jde zatraceně dobře.“

„Tvůj otec si výslovně přál určité období společného truchlení,“ prohlásil Foresteed. Občas Partridge napadalo, že Foresteed jeho otce nejspíš nenáviděl. Vždycky přece stál až na druhém místě a určitě žárlil na jeho moc.

„Tenhle obřad je ale výjimečný,“ ozval se Purdy.

„A v čem?“

„Zmínil jsem se o tom ve své poslední zprávě,“ řekl Foresteed. Pořád předkládal Partridgeovi nějaké zprávy – tlusté stohy papírů plné aktualizovaných byrokratických plánů sepsaných těžkopádným, nesrozumitelným jazykem. („Od této chvíle bude vyhýbání se a odkládání plnění výše zmíněných povinností považováno…“) Partridge se nedokázal přinutit je všecky pročíst.

„Aha, ovšem,“ povzdychl si. „Muselo mi to nějak uniknout. Mohl by mě někdo informovat?“

Purdy se podíval po Hoppesovi a Foresteedovi. Na někoho, kdo žije v Dómu, byl Foresteed překvapivě opálený. Zuby se mu blýskaly tak, že si je nejspíš leštil. Vlasy měl tuhé, jako by si na ně stříkal lak. „Tentokrát nám sem přišli všichni hodnostáři a společenské celebrity,“ vysvětlil Foresteed. „Obřad je pro veřejnost uzavřený. Budeme ho ale vysílat. Živý přenos. Chceme tomu dodat trochu majestátní dojem. Aby se z toho stal takový ten okamžik, kdy lidé oficiálně přijmou nové vedení, s nímž vstoupí do další fáze.“

Partridge se opřel do židle a povzdychl si. Všechny ty lidi bude znát z jejich působení v politických funkcích a z večírků, budou tam sousedi z bytového domu, kde vyrůstal, rodiče jeho kamarádů z akademie. Potřásl hlavou. „Tentokrát nechci sedět vedle Iralene. Nechápejte mě špatně. Mám ji rád. Vážím si jí. Lidi si ale musí zvyknout na představu, že se s ní neožením. Pokaždé, když mě s ní vidí, je zas o něco těžší vysvětlovat, že žiju s Lydou.“ O Štědrém večeru se spolu líbali. Hladil rukou jemnou kůži jejího břicha, kde začínalo růst děťátko. „Stanu se otcem. S Lydou se vezmeme. Musíme je s touhle skutečností seznámit a vyvrátit všechny otcovy lži.“

Hoppes prudce zavrtěl hlavou, až se mu dvojitá brada celá rozklepala. To on měl na starosti Partridgeovu image. „Teprve pracujeme na oficiální verzi, která to všechno uvede na pravou míru. Máme plán. Je ještě moc brzy. Moji lidi na tom dřou jak mourovatí. Důvěřuj mi.“

„A co pravda?“ Partridge cítil, jak se mu tělem rozlévá horko. Na principu lží pracoval jeho otec. Vykládal lidem pohádky, aby mohli v noci klidně spát – pohádky o světě rozděleném na Čisté a nešťastníky. „A co sakra říct projednou pravdu?“

Foresteed se opřel pěstmi o stůl, zvedl se a naklonil nad Partridgem. „Pravda je, že jsi jednu holku zbouchnul a s další se zasnoubil. Svoji konkubínu jsi odklidil do teplého hnízdečka, aby nevzbudila nějaké řeči – jaký otec, takový syn.“

„Já vůbec nejsem jako můj otec.“ Partridge upřeně hleděl Foresteedovi do očí a čekal, že couvne, jenže ten to neudělal. Vztekle na Partridge zíral, jako by ho vyzýval, aby mu jednu vrazil.

Ticho přerušil Purdy. Poškrábal se na zátylku a řekl: „Já zkrátka nechápu, proč tě dívka jako Iralene nepřitahuje. Vždyť je přece pro tebe přímo stvořená.“

„Doslova,“ odsekl Partridge.

„No, je to vážně skvělá partie,“ namítl Purdy. „Občas se musíš spolehnout na lidi kolem sebe, že ti nastaví zrcadlo. Nemám pravdu, chlapi?“

„Jo, jasně,“ přitakal Hoppes.

I Foresteed přikývl.

Partridge pocítil tíživý tlak na hrudi. „Jenže já miluju Lydu. Nebudu jen tak přihlížet, jak mě někdo nutí, abych se svojí lásky vzdal, jasný? Tak co kdybyste si ty svoje připitomělý názory nechali pro sebe?“

Purdy zamával rukama do vzduchu. „Ještě na tom zapracujeme. Dáme to do pořádku!“

Tohle nesnášel Partridge ze všeho nejvíc – defenzivní veselé úsměvy, které měly zakrýt všechny ty lži. Už na to neměl nervy. Připadalo mu, že mu hrudník každou chvíli exploduje. Naklonil se dopředu. „Já vím, jaká je pravda. A na základě pravdy to tady hodlám taky vést. Můj otec byl největší masový vrah v dějinách,“ pokračoval. Tuhle pravdu držel hrozně dlouho v sobě. Přišlo mu správné je varovat. Projednou si připadal mocný. „Lidé to vědí, ale předstírají, že ne. Všem jim předhodili nějakou lež a oni z ní teď žijí. Určitě je to užírá. Určitě jsou připravení si to přiznat. Je to jediný způsob, jak se pohnout kupředu. Musí se tomu postavit čelem a začít znova.“

„Ježíši,“ vydechl Hoppes. Vytáhl z kapsy kapesník a přejel si jím po horním rtu a po čele.

„A jak to asi skončí?“ zeptal se Foresteed, oči rozšířené úžasem. „To snad čekáš, že nešťastníci a Čistí vykročí ruku v ruce vstříc zářným zítřkům?“

„Copak by to tak hrozně bolelo, připravit se na dobu, kdy opustíme Dóm a začneme žít sami tam venku? Jo, a co takhle trochu soucitu s přeživšími?“ Partridge a Lyda už vypracovávali plány, jednouché věci, do kterých by se mohli pomalu pustit, aby pomohli nešťastníkům za zdmi Dómu – jak zajistit čistou vodu, jídlo, vzdělání a léky. „Můžeme přece jejich životy zásadním způsobem změnit k lepšímu.“

„Jak ušlechtilé,“ poznamenal Foresteed.

Partridge neměl na jeho blahosklonný tón dost trpělivosti.

„Co kdybyste se trochu mírnil.“

Už se mu dělalo zle z toho, jak se tady pořád něco odkládalo, jak se všichni vyhýbali konfliktům. Teď nastal čas s tím něco udělat. Změnil tón a snažil se, aby jeho hlas zněl co nejklidněji. „Podívejte, uvažoval jsem nad tím. Bylo by snad něco hrozného, kdybychom sestavili radu, kterou by tvořili lidé zevnitř i zvenčí?“ V té radě by mohl být on, Lyda a Pressia – a taky Bradwell a El Capitan. Společně by mohli věci opravdu někam posunout.

„Proboha,“ povzdychl si Foresteed. Přistoupil ke dveřím, zkontroloval, jestli jsou zamčené, a pak se posadil zpátky ke stolu.

„A co je vlastně tak špatného na té radě? Co je špatného na troše pokroku?“ namítl Partridge. Věci se musí změnit. Proto se přece do rukou Dómu v první řadě vydal. Proto zabil svého otce – aby prosadil kroky, které by slibovaly trochu naděje do budoucna.

„Ne, ne, ne,“ opakoval Hoppes tiše. „Obyvatelé Dómu, to jsou přece tvoji lidé, Partridgi. Mají rádi, když všechno běží normálně a konzistentně. Nemůžeš se jim nabourat do života a začít všechno rvát na kusy.“

Partridge měl sto chutí se zvednout a převrhnout stůl. Založil si ruce na prsou ve snaze zkrotit bušící srdce. „Proč ne? Třeba je to jediný způsob, jak můžeme znovu něco vybudovat.“

Foresteed se rozesmál.

„Co vám na tom přijde tak srandovního?“ Partridge najednou pocítil k Foresteedovi hroznou nenávist. Obličej mu zahořel vztekem. Bylo by lepší, kdyby ho Foresteed udeřil nebo se s ním aspoň pohádal – ale vysmívat se mu?

„Jakožto vědecký pracovník,“ začal Hoppes, „bych ti rád vysvětlil, že ta ‚lež‘, jak ji nazýváš –“

„S tímto termínem ovšem naprosto nesouhlasím,“ ozval se Purdy.

„Tato ‚lež‘,“ pokračoval Hoppes a naznačil ve vzduchu uvozovky, „vytvořila rámec, který lidem umožňuje, aby se smířili sami se sebou, podívali se sami sobě do očí, navzájem se milovali a tak dál. Pokud jim to vezmeš, pak –“

„Pak co?“ otázal se ostře Partridge.

Foresteed se usmál. „Pokud je obereš o tuhle lež, spustíš tím jejich sebedestrukci. O to tady kráčí. Co takhle trocha soucitu s lidmi uvnitř Dómu? Hm?“

V místnosti zavládlo ticho. Tihle muži nikdy nepochopí jeho úhel pohledu. V Dómu jsou ale i další, kteří se snad postaví na Partridgeovu stranu – členové Cygnusu – lidé, kteří měli plán, jak ho dostat k moci, plán, který se zvenčí snažila rozjet jeho maminka. Kde jsou sakra teď? Partridgeovi by se menší podpora hodila. Vždyť ani nedokázal posoudit, jestli říká Foresteed pravdu. Skutečně udržuje ta lež lidi při zdravém rozumu, nebo se tím jen Foresteed snaží Partridge umlčet? „Chci si promluvit s Glassingsem,“ prohlásil Partridge.

„S Glassingsem?“ zopakoval udiveně Hoppes.

„S mým bývalým učitelem světových dějin.“ Glassings byl jedním z tajných velitelů spících buněk, členem Cygnusu a člověkem, který dostal k Partridgeovi tu pilulku, jíž zabil svého otce. V jistém smyslu ho do tohohle všeho právě Glassings dostal. Takže by ocenil, kdyby se mu znovu alespoň mihl životem.

„A pročpak se s ním chceš vlastně vidět?“ vyzvídal Foresteed. Že by ho Glassingsovo jméno vyplašilo?

„Mám pár otázek ohledně světových dějin,“ zalhal pohotově Partridge. „Pomohlo by mi, kdybych věděl, jak si v minulosti počínali jiní vůdcové. Nemyslíte?“

„Tvůj otec byl skvělý vůdce. Co víc by sis mohl přát?“ namítl Purdy a nervózně se usmál.

Partridge by nejradši Purdymu přikázal, aby mu schůzku s Glassingsem zařídil, ale nelíbil se mu ten podezíravý pohled ve Foresteedových očích, tak si jen ztěžka povzdechl, jako by ho to znudilo. „Kolik ještě bude těch obřadů?“ vrátil se ke své původní otázce.

Purdy znovu zkontroloval diář. Vyťukal pár údajů a nahlas napočítal do sedmi. „Tak tady to máme. Ještě sedm smutečních obřadů. To není tak zlé.“

„A pak můžeme vypustit tu novou verzi – vydat zprávu o rozchodu mezi tebou a Iralene a o tvé nové lásce Lydě,“ dodal Hoppes. „Tu záležitost s dítětem můžeme vynést na světlo tak o dva měsíce později.“

Takže to prostě budou odkládat pořád dál a dál? „Ta nová verze o Lydě bude zveřejněna už brzy, že ano? V řádu dnů, ne týdnů?“

„Samozřejmě,“ přitakal Hoppes.

„Prostě tam jdi a odříkej svůj text, Partridgi,“ prohlásil Foresteed. „Ať mohou projevit úctu.“

„No dobře, ale žádná Iralene,“ řekl Partridge. „Stejně si potřebuje odpočinout. Prostě ji pošlete domů, ano?“ Měl o Iralene obavy. Byla vystavená příšernému tlaku, připadala si neustále jako pod drobnohledem, a přitom věděla, že se její role změní. Partridge ji ujistil, že v jeho životě bude mít vždy své místo – jako kamarádka – a zůstane jí i respektovaná pozice ve společnosti, jenom sám zatím zkrátka neví, jak to přesně bude vypadat.

„Ohledně Iralene nemůžeme nic slíbit,“ namítl Hoppes. „Pochop, je tady spousta nestabilních faktorů.“ Tím měl na mysli Mimi, vdovu po jeho otci a Iraleninu matku, která se mohla zachovat nepředvídatelně.

„Nemůžeme dovolit, aby nás Mimi držela v šachu.“ Partridge se zprudka postavil. „Já tomu tady velím,“ prohlásil, i když se při těch slovech cítil nejistě. „Tentokrát to proběhne bez Iralene. Jasné? Nechci, aby seděla během živého přenosu vedle mne.“ Lyda se přece bude dívat, ne? Vybavilo se mu, jak ji viděl naposledy. Měla na sobě dlouhou bílou bavlněnou noční košili. Byla unavená – v poslední době nespala moc dobře –, ale taky neklidná.

„Připadám si jako tygr v kleci,“ postěžovala si mu. „Nevím, jak dlouho to ještě vydržím. Kdy se vrátíš?“

Políbil ji a řekl: „Jak to jen bude možné,“ ale nemohl slíbit nic určitého. „Prozatím můj život nepatří tak docela mně, už brzo se to změní. Už se to blíží. Slibuju.“

„Tahle schůzka je u konce,“ prohlásil Partridge. Občas jsou to právě drobnosti, které člověku zvednou náladu – jako třeba ukončit poradu. Bylo to v podstatě nedůležité, ale jemu zkrátka dělalo dobře, že si může prosadit svou a nikdo mu nemá co odporovat.

Foresteed několika dlouhými kroky přispěchal ke dveřím, takže se k nim dostal první, a natáhl se po klice. „S dovolením,“ řekl a otevřel Partridgeovi dveře. Stála tam řada bezchybně oděných smutečních hostů. Jejich hlavy se obrátily a všichni upřeli zraky na Partridge. Zachytil pár tlumených vzlyků. Vyčkávavě na něj hleděli.

Foresteed položil Partridgeovi ruku na rameno a sevřel ho, snad až příliš ostře. Naklonil se blíž a zašeptal: „Pleteš se, abys věděl. Tvůj otec nebyl jen největší masový vrah v dějinách. Byl taky ten nejúspěšnější. A to je rozdíl.“

Partridge položil ruku na dveře, připravený vkročit do sálu. „Nebudu žít v té jeho lži. Nejsem jeho loutka, a ani vaše, sakra.“

Foresteed se na něj usmál. Zuby mu skoro zářily, jak byly bílé. „Jako bys už neměl své vlastní lži, Partridgi,“ řekl tak tiše, aby ho slyšel jen on. „Pokud chceš mermomocí vyrukovat s pravdou, tak proč nezačneš u sebe?“

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog – Bradwell

Pressia – Klíč

Partridge – Smuteční obřad