Big Magic

Copyright © Elizabeth Gilbert, 2015

Všechna práva vyhrazena

Translation © Věra Kovářová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

Reading copy

Otázka: Co je kreativita?

Odpověď: Vztah mezi lidskou bytostí a záhadou inspirace.

Odvaha

Skrytý poklad

Kdysi dávno žil muž jménem Jack Gilbert. Naneštěstí pro mě to nebyl můj příbuzný.

Jack Gilbert byl skvělý básník, ale pokud jste o něm nikdy neslyšeli, nic si z toho nedělejte. Není to vaše chyba – on sám o slávu moc nestál. Ale já o něm vím. Obdivovala jsem ho z uctivé vzdálenosti a budu vám o něm vyprávět.

Jack Gilbert se narodil v Pittsburghu v roce 1925 a vyrostl v jeho průmyslovém hluku a kouři. Jako mladík pracoval v různých továrnách a ocelárnách, ale od útlého věku cítil volání poezie. Bez váhání to volání vyslyšel. Vnímal poezii, jako jiní vnímají řeholní slib: jako náboženskou praxi, akt lásky a jako celoživotní závazek hledat půvab a dokonalost. Podle mě je to velmi dobrý způsob, jak se stát básníkem. Vlastně je to skvělý způsob stát se čímkoli, po čem vaše srdce touží a díky čemu se budete cítit naživu.

Jack mohl být slavný, ale nestál o to. Jeho talent a charisma ho ke slávě předurčily, ale Jack neměl zájem. Jeho první sbírka, publikovaná v roce 1962, získala prestižní ocenění Yaleské univerzity pro mladé básníky a dokonce se jí dostalo nominace na Pulitzerovu cenu. Co víc, získala si vedle kritiků i čtenáře, což je pro básníka v moderním světě pozoruhodný výkon. Měl v sobě něco, co lidi přitáhlo a už nepustilo. Byl pohledný, vášnivý, sexy a úžasný na jevišti. Přitahoval ženy jako magnet a mužům byl vzorem. Fotografovali ho pro časopis Vogue jako romantického hrdinu. Lidé po něm šíleli. Klidně se mohl stát rockovou hvězdou.

Namísto toho zmizel. Nechtěl se nechat společenským ruchem rozptylovat. Později prohlásil, že mu sláva připadala nudná – ne snad proto, že by byla nemorální či zkázonosná, ale prostě proto, že byla den za dnem naprosto stejná. Hledal něco hutnějšího, strukturovanějšího a rozmanitějšího. A tak se vypařil. Odstěhoval se do Evropy a zůstal tam dvacet let. Chvilku žil v Itálii, chvilku v Dánsku, ale většinu času strávil na salaši v řeckých horách. Tam rozjímal o věčných záhadách, sledoval pohyb slunce a v klidu psal své básně. Prožil si své lásky, překonával překážky, dosáhl svých vítězství. Byl šťastný. Protloukal se všelijak, na živobytí si vydělával, kde se dalo. Vystačil si s málem. Nechal své jméno upadnout v zapomnění.

Po dvou desetiletích se Jack Gilbert znovu vynořil a publikoval další sbírku básní. A literární svět se do něj znovu zamiloval. Opět se mohl stát slavným. A opět zmizel, tentokrát na deset let. A tak to s ním šlo pořád – izolace, vydání něčeho božského, a další izolace. Byl jako vzácná orchidej, jejíž květy od sebe oddělují dlouhé roky. Nikdy se ani v nejmenším nesnažil zviditelnit. (V jednom z mála rozhovorů, které Gilbert poskytl, se ho zeptali, jak podle něj osamění ovlivnilo jeho literární kariéru. Zasmál se a odpověděl: „Předpokládám, že fatálně.“)

O Jackovi Gilbertovi jsem se dozvěděla jenom proto, že se v pokročilém věku vrátil do Ameriky a z důvodů, které nám navždy zůstanou utajeny, přijal místo na katedře tvůrčího psaní na Univerzitě Tennessee v Knoxvillu. V roce 2005, tedy hned následující rok, jsem čirou náhodou přijala totéž místo (na univerzitě se tomu místu začalo vtipně říkat „Gilbertovic židle“). Našla jsem v kanceláři Jackovy knihy, v kanceláři, která bývala jeho. Jako bych v té místnosti ještě cítila jeho přítomnost. Přečetla jsem si jeho básně a oslnila mě jejich krása, stejně jako fakt, jak moc mi jeho styl připomínal Whitmana. („Musíme riskovat potěšení,“ napsal. „Musíme být dostatečně tvrdohlaví k tomu, abychom přijali radost v nelítostném ohni tohoto světa.“)

Měli jsme oba stejné příjmení, stejnou práci, obývali jsme stejnou kancelář, učili jsme mnoho stejných studentů a já jsem se tehdy zamilovala do jeho slov, takže jsem se celkem přirozeně začala zajímat i o jeho osobu. Začala jsem se vyptávat: Kdo byl Jack Gilbert?

Studenti mi řekli, že to byl ten nejpozoruhodnější muž, jakého kdy potkali. Prý jako by nebyl tak úplně z tohoto světa. Zdálo se, že žije ve stavu neustálého úžasu, a studenty nabádal, aby se o to taky pokusili. Neučil je ani tak, jak psát poezii, říkali, ale spíš proč ji psát – kvůli potěšení. Kvůli tvrdohlavé radosti. Vykládal jim, že musí žít co nejtvořivějším životem, a tím bojovat proti nelítostnému ohni tohoto světa.

Především však své studenty žádal, aby byli odvážní. Bez odvahy si prý totiž nikdy nebudou schopni uvědomit závratné výšiny svých vlastních schopností. Bez odvahy nikdy nepoznají svět tak dobře, jak si přeje být poznán. Bez odvahy zůstanou jejich životy malé, mnohem menší, než by je pravděpodobně chtěli mít.

Sama jsem se s Jackem Gilbertem nikdy nesetkala, a teď už je pozdě – zemřel v roce 2012. Možná jsem si mohla dát za úkol ho vyhledat a setkat se s ním, dokud byl naživu, ale nikdy jsem to doopravdy nechtěla. (Zkušenost mě naučila, abych k osobním setkáním se svými hrdiny přistupovala opatrně, mohou přinést hrozivá zklamání.) Byla jsem docela spokojená s jeho výrazným a plným životem uvnitř mé představivosti, jejž jsem si poskládala z jeho básní a z příběhů, které jsem o něm slyšela. Rozhodla jsem se tedy u toho zůstat a znát ho jen prostřednictvím své obrazotvornosti. A tam pro mě zůstává dodnes. V mé hlavě je stále naživu. Úplně jsem si ho přivlastnila, jako bych si ho sama vysnila.

Nikdy ale nezapomenu na to, co opravdový Jack Gilbert řekl někomu jinému, osobě z masa a kostí, jedné nesmělé studentce univerzity v Tennessee. Pověděla mi, že jednou odpoledne si ji Jack Gilbert po hodině poezie vzal stranou. Pochválil její práci a zeptal se jí, co chce dělat se svým životem. Váhavě přiznala, že by se možná chtěla stát spisovatelkou.

Usmál se na ni s nekonečným pochopením a zeptal se: „Máte na to odvahu? Máte odvahu tvořit? Klenoty, které se ve vás skrývají, doufají, že řeknete ano.“

Co je to tvůrčí život

Věřím, že toto je zásadní otázka vznášející se nad všemi tvůrčími bytostmi: Máte odvahu odkrýt klenoty, které se ve vás skrývají?

Já samozřejmě nevím, co se ve vás ukrývá, jak bych taky mohla? Možná to nevíte ani vy sami, ačkoli tuším, že jste tu a tam něco zahlédli. Neznám vaše schopnosti, ambice, touhy ani vaše skrytá nadání. Vím ale jistě, že se ve vás něco úžasného ukrývá. Říkám to s naprostou jistotou, protože věřím, že jsme všichni chodící studnice skrytých klenotů. Domnívám se, že se jedná o nejstarší a nejvelkorysejší kanadský žertík, kterým vesmír lidské bytosti počastoval pro své i naše pobavení. Vesmír do nás všech uloží různé klenoty a pak poodstoupí a sleduje, jestli je dokážeme objevit.

A pouť za odkrytím těchto klenotů, to je tvůrčí život.

Odvaha pustit se vůbec na tuto pouť je tím, co odlišuje nudné a jednotvárné bytí od plného, zajímavého života.

Často překvapivé výsledky oné pouti pak nazývám Velkým kouzlem.

Zesílené bytí

Prosím mějte na paměti, že když mluvím o „tvůrčím životě“, nemám nutně na mysli život plně a výhradně zasvěcený umění. Neříkám, že se musíte stát básníkem, jenž žije v řeckých horách, nebo že máte vystupovat v Carnegie Hall či snad vyhrát Zlatou palmu na filmovém festivalu v Cannes. (Nicméně pokud se o cokoli z toho chcete pokusit, tak vzhůru do toho! Strašně ráda sleduju lidi, jak se snaží překonat sami sebe.) Ne, když říkám „tvůrčí život“, mluvím mnohem obecněji. Mluvím o životě, který je poháněný zvědavostí spíš než strachem.

Jedním z nejkrásnějších příkladů tvůrčího života, který jsem v poslední době viděla, je například moje přítelkyně Susan, která ve čtyřiceti letech začala s krasobruslením. Ona vlastně už bruslit uměla. Jako malá soutěžila v krasobruslení a vždycky ji to moc bavilo, ale skončila s tím v pubertě, když se ukázalo, že přece jen nemá dostatek talentu na to, aby se z ní stala šampionka. (Ach, úžasná puberta, kdy jsou ti oficiálně „talentovaní“ vytříděni ze stáda, čímž se tíha tvůrčích snů celé společnosti snese na hubená ramínka vybraných dětí, zatímco všichni ostatní jsou odsouzeni žít tak nějak obyčejně, bez inspirace. To je tedy systém…)

Moje kamarádka Susan skoro čtvrt století nebruslila. Proč se namáhat, když nemůžete být nejlepší? Pak přišla čtyřicítka. Apatie, neklid. Cítila se unavená a těžká. Zapátrala ve svém srdci, jak už to lidé o kulatých narozeninách dělávají. Zeptala se sama sebe, kdy se naposledy cítila opravdu lehká, veselá a – ano – kreativní. Ke svému překvapení zjistila, že ji od tohoto pocitu dělí už desetiletí. Vlastně tyto pocity naposledy zažila jako teenager, když ještě bruslila. Zhrozila se při zjištění, že si tak dlouho odpírala koníčka, jenž jí dával pocit, že opravdu žije. Chtěla zjistit, jestli by ji krasobruslení ještě bavilo.

Poslechla svou zvědavost. Koupila si brusle, našla si ledovou plochu, najala si trenéra. Ignorovala vnitřní hlas, který jí našeptával, že je to celé absurdní a směšný podnik. Umlčela silný pocit nepatřičnosti z toho, že bude na ledě jediná žena středního věku mezi všemi těmi drobounkými, křehkými devítiletými holčičkami.

Prostě se do toho dala.

Třikrát týdně vstávala Susan před úsvitem a předtím, než přišla hodina, kdy musí jít do práce, bruslila. Bruslila, bruslila a bruslila. A opravdu, líbilo se jí to jako kdysi. Dokonce si to užívala ještě víc, protože teď, jako dospělá, měla konečně dostatečný rozhled, aby ocenila hodnotu své vlastní radosti. Díky bruslení se cítila živá a mladá. Pocity prázdného konzumerismu odezněly, už si nepřipadala jen jako součet svých každodenních povinností a starostí. Dělala něco se sebou, dělala něco pro sebe.

Nastala u ní revoluce. Revoluce v pravém slova smyslu, když se na ledě točila zpět do života… revoluce za revolucí.

Je nutno podotknout, že moje přítelkyně nenechala práce, neprodala dům, nespálila všechny mosty a neodstěhovala se do Toronta, aby se učila bruslit na olympijské úrovni, sedmdesát hodin týdně s náročným trenérem. Její příběh nekončí tím, že vyhrála světový pohár. Nemusí. Její příběh vlastně vůbec nekončí, protože Susan pořád několikrát týdně bruslí prostě proto, že krasobruslení je pro ni nejlepší způsob, jak ve svém životě odkrýt jistou krásu a dokonalost, na kterou očividně jiným způsobem nedosáhne. A chce ve stavu krásy a dokonalosti trávit co možná nejvíc času, který tu na zemi ještě má.

To je celé.

Tomu já říkám tvůrčí život.

A zatímco cesty a výsledky tvůrčího života se budou člověk od člověka diametrálně odlišovat, mohu vám zaručit toto: tvůrčí život je zesílený život. Větší, šťastnější, rozšířený život. A taky zatraceně zajímavější. Žít tímto způsobem – neustále a tvrdohlavě odkrývat klenoty, které jsou ve vás ukryty, to je velké umění samo o sobě.

Protože v tvůrčím životě je vždy přítomno Velké kouzlo.

Hrůza, hrůza, hrůza

Pojďme si teď popovídat o odvaze.

Pokud už máte odvahu odkrýt své klenoty, výborně. Pravděpodobně už se svým životem děláte opravdu zajímavé věci a tuhle knihu vlastně nepotřebujete. Jen tak dál.

Pokud odvahu ale nemáte, pokusme se vám nějakou dodat. Protože tvůrčí život je cesta pro odvážné. Všichni to víme. A všichni také víme, že pokud se odvaha ztratí, zahyne s ní i kreativita. Víme, že strach je pustý hřbitov, kde naše sny vysychají v nemilosrdném žáru slunce. To je obecně známo, jen nevíme, co s tím.

Vytvořila jsem pro vás seznam mnoha věcí, které mohou odstrašit od tvůrčího života.

Bojíte se, že nemáte žádné nadání.

Bojíte se, že vás odmítnou, budou kritizovat, zesměšňovat, že vás nepochopí nebo ze všeho nejhůř, že vás budou ignorovat.

Bojíte se, že o vaši kreativitu nebude zájem, a tudíž nemá význam se do ničeho pouštět.

Bojíte se, že někdo jiný už to udělal lépe.

Bojíte se, že všichni to už udělali lépe.

Bojíte se, že vám někdo ukradne nápad, takže je bezpečnější ho navždy ukrýt v temnotách.

Bojíte se, že vás nebudou brát vážně.

Bojíte se, že vaše dílo není politicky, emocionálně nebo umělecky dost důležité na to, aby změnilo něčí život.

Bojíte se, že jsou vaše sny trapné.

Bojíte se, že jednoho dne se ohlédnete za svým uměleckým snažením a uvidíte ho jako obří ztrátu času, úsilí a peněz.

Bojíte se, že nemáte tu správnou sebedisciplínu.

Bojíte se, že nemáte to správné pracovní prostředí, finanční nezávislost nebo volný čas, jež by vám umožnily soustředit se na tvořivost a objevování.

Bojíte se, že nemáte správné vzdělání či tituly.

Bojíte se, že jste moc tlustí. (Nevím, co přesně to má společného s kreativitou, ale zkušenost mě naučila, že většina z nás má strach, že jsme moc tlustí, takže to zahrňme do našeho seznamu strachů, jen pro pořádek.)

Bojíte se, že vás označí za pisálka, hlupáka, diletanta nebo narcise.

Bojíte se, že to, co odhalíte, by mohlo zasáhnout vaši rodinu.

Bojíte se toho, co řeknou vaši vrstevníci a spolupracovníci, když svou vnitřní pravdu vyjádříte nahlas.

Bojíte se, že rozpoutáte své nejniternější démony, a vy se se svými nejniternějšími démony opravdu setkat nechcete.

Bojíte se, že to nejlepší dílo jste už vytvořili.

Bojíte se, že nikdy žádné nejlepší dílo nevytvoříte.

Bojíte se, že jste svou kreativitu zanedbávali tak dlouho, že už se k vám nikdy nevrátí.

Bojíte se, že už jste na to moc staří.

Bojíte se, že jste na to ještě moc mladí.

Bojíte se, protože jednou už ve vašem životě něco vyšlo, takže nic dalšího už vyjít nemůže.

Bojíte se, protože ve vašem životě nikdy nic nevyšlo, tak proč se namáhat a zkoušet to?

Bojíte se, že budete umělcem jednoho díla.

Bojíte se, že nebudete umělcem žádného díla…

Nemám na to celý den, takže tady s tím seznamem končím. Stejně by byl nekonečný, a taky pěkně depresivní. Shrnu svůj závěr takto: hrůza, hrůza, hrůza.

Všechno je to tak strašně děsivé.

Obrana vaší slabosti

Prosím pochopte, že jediný důvod, proč můžu tak autoritativně mluvit o strachu, je, že ho sama důvěrně znám. Znám ho od hlavy až k patě, každý jeho centimetr. Celý svůj život jsem prožila ve strachu. Už jsem se tak narodila. Nepřeháním, můžete se zeptat kohokoli z mé rodiny a oni vám potvrdí, že ano, byla jsem neobyčejně ustrašené dítě. Moje nejranější vzpomínky jsou vzpomínkami na strach, stejně jako podstatná většina vzpomínek, které ty první následovaly.

Když jsem vyrůstala, bála jsem se nejen obvyklých a uznávaných dětských nebezpečí (tma, cizí lidé, hluboký konec bazénu), ale děsil mě taky rozsáhlý počet naprosto neškodných věcí (sníh, dokonale hodná chůva, auta, hřiště, schody, Sezamová ulice, telefon, deskové hry, obchod s potravinami, ostrá stébla trávy, jakákoli nová situace, cokoli, co se odvážilo pohnout, a tak dále a tak dále).

Byla jsem citlivé a snadno traumatizované stvoření, které při sebemenším narušení svého osobního prostoru upadalo do záchvatů pláče. Otce to rozčilovalo a říkával mi Žalostná perla. Jednoho léta, když mi bylo osm, jsme jeli na dovolenou k delawareskému pobřeží, a oceán mě tak rozrušil, že jsem se pokusila přesvědčit rodiče, aby zabránili komukoli na pláži vstoupit do vody. (Cítila bych se mnohem bezpečněji, kdyby všichni zůstali v bezpečí na svém ručníku a tiše si četli, copak jsem toho chtěla tak moc?) Kdyby bylo po mém, strávila bych celou dovolenou, vlastně celé své dětství, uvnitř, schoulená u mámy na klíně, v pološeru, ideálně se studenou žínkou na čele.

Je strašné něco takového říct, ale tady to máte: pravděpodobně bych nejraději měla matku s Münchhausenovým syndromem v zastoupení, která by se mnou předstírala, že jsem věčně nemocná, slabá a umírající. S takovou matkou bych bezvýhradně spolupracovala a vytvořily bychom spolu úplně bezmocné dítě. Jen kdybych dostala tu příležitost.

Já ale takovou matku neměla.

Ani zdání.

Namísto toho jsem měla mámu, která si to nenechala líbit. Mým dramatickým výstupům ani na minutu nevěřila, což je pravděpodobně to největší štěstí, které mě kdy potkalo. Moje máma vyrostla na farmě v Minnesotě, na hrdém výtvoru drsných severských přistěhovalců, a neměla v úmyslu vychovat ufňukanou slečinku. Leda přes její mrtvolu. Měla plán, jak překonat všechny moje strachy. Ve své přímočarosti byl až komický. Pokaždé mě nutila dělat to, čeho jsem se nejvíc děsila.

Bojíš se oceánu? Jen do něj vlez!

Bojíš se sněhu? Čas jít odhazovat!

Nedokážeš zvednout telefon? Odteď jsi oficiálně zodpovědná za zvedání telefonu v tomhle domě!

Nešlo o sofistikovanou strategii, ale máma byla vytrvalá. Věřte mi, odporovala jsem. Brečela jsem, urážela se a úmyslně jsem selhávala. Odmítala jsem mít úspěch. Loudala jsem se vzadu, kulhala a třásla se. Udělala bych téměř cokoli, abych dokázala, že jsem emocionálně i fyzicky naprosto neschopná.

Na což moje matka odpovídala: „Ne, to teda nejsi.“

Celé roky jsem strávila odporováním matčině neotřesitelné víře v moje schopnosti a v mou sílu. Pak jsem si někdy v pubertě jednoho dne uvědomila, že vedu opravdu podivnou bitvu. Bráním svou slabost? Takhle chci v životě skončit?

Jak říká přísloví: Omezení, která si sami nastavíme, jen těžko překonáme.

Proč bych si chtěla sama dávat nějaká omezení?

Nechtěla jsem, jak se ukázalo.

A chci, abyste to nedělali ani vy.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Odvaha

Skrytý poklad

Co je to tvůrčí život

Zesílené bytí

Hrůza, hrůza, hrůza

Obrana vaší slabosti

Okouzlení

Svolení

Vytrvalost

Důvěra