Dobrodružství kočky Mindi a jejích kamarádů (ukázka)

Miloslava Rýznarová

Copyright

Autorka: Miloslava Rýznarová

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-421-0 (ePub)

978-80-7512-422-7 (mobipocket)

978-80-7512-423-4 (pdf)

Minďa

Napřed se Vám musím představit!

Mňau… jmenuji se Minďa, ne Minda! Ne, že by se mně moje jméno zrovna líbilo, ale víte, kolik běhá po světě koček, které se jmenuji Minda? Zřejmě se to nelíbilo ani mé paničce, a tak si ho vylepšila a udělala háček nad písmenem d. To jméno Minda jsem si totiž už přinesla od bývalé paničky, u které jsem přišla na svět.

Musím ale začít po pořádku, mňau, mňau…

Já jsem se do své nové rodiny neměla původně vůbec dostat. Byla jsem strašně mrňavé kotě, když si mě přišla prohlédnout Gábina, moje nová budoucí panička. Tedy panička to neměla být, spíš její mamina, ale to mělo ještě veliký zádrhel…

Musím se ještě zmínit, že jsem se narodila u jedné paní, spolu se dvěma koťaty. Já si už ani nepamatuji, jestli to byli bráškové nebo sestřičky, ale vím, že jsem z nich byla nejmenší, protože to ta bývalá panička říkala té Gábině. Říkala jí, že se narodila dvě koťátka a že si myslela, že ta kočičí mamina už žádné mít nebude. A najednou jsem přišla ještě po dlouhé době na svět já, a byla jsem hrozně maličká, a tak si myslela, že snad i umřu. Ale kdepak, já jim ukázala, že jsem bojovnice a že se budu se životem prát, když už tady jednou jsem…No řekněte? Mně se totiž na tom světě, jak jsem jen malinko prokoukla očkama na svět, strašně moc zalíbilo. Co já jsem za tu dobu stačila poznat věcí, ó jé! To byste ani nevěřili…

Gábina tu paní znala, co jsem se u ní narodila, a občas ji chodila navštěvovat. A tak, jak se jí zmínila, že se její kočce narodila koťátka, tak se na nás přišla podívat, protože ona měla také ráda zvířátka. A hrozně moc chtěla kočičku. Jenže její mamina zas nechtěla v žádném případě kočku, byť měli dům a zahradu a kočku by tam potřebovali jako sůl.

Ale jak jsem se později doslechla, ta Gábina měla alergii na všechno možné a taky i na chlupy. A já jich mám spoustu na svém tělíčku a budu jich mít ještě jednou tolik, než vyrostu. A tak proto prý Gábině zakázala, že nesmí přinést domů koťátko. No jo, to já nevěděla. Tak teď už to vím, proč nechtěla kočku. A Gábina byla ještě vlastně holčina, sice již trošku větší, ale chodila ještě do školy. Tak by vlastně měla svoji maminku poslouchat. Děti přece musí poslouchat svoje rodiče, i když se jim někdy nechce.

Ale já jsem se k té Gábině přece jen dostala, ale tak trochu podfukem, a jak, to Vám povím později…

Vždyť my jsme přece taková krásná a přítulná zvířátka.

Je pravdou, že my kočky jsme svévolné, na rozdíl od pejsků, a že nerady posloucháme, a děláme si jen to, co se nám líbí. Ale rády se i mazlíme a jsme rádi, když nás někdo drbe v kožíšku - mňau, to je moc a moc fajn…mňau…

Kočky jsou přece také velmi užitečné. Chytají myši, které se v takovém domě mohou vyskytnout. Myši, když už je venku zima, tak vklouznou otevřeným okénkem do sklepa a šup, už se tam uvelebí, udělají si tam hnízdečko a mají pak spoustu dětiček. A to je pak nadělení…To rozkoušou, na co přijdou…A navíc to tam ještě zavání myšinou, fuj…

Ony tam mohou být i v létě, ale v létě mají venku dostatek jídla a spát mohou také venku, když je teplo. Na poli roste všelijaké obilí, taky řepa, sem tam spadne nějaké to jablíčko ze stromu, vyhrabou rostlinku, ze které okusují kořínky, a tak žádný hlad nemají. Mají spoustu jídla a mohou si i vybírat…Kdežto zima, ta je pro ně špatná a taky v té zimě nemají kde venku přečkat. To pak v takovém sklepě nejen že mají kde bydlet, ale může v něm být pro ně i spousta věcí k snědku. Lidi do sklepa ukládají brambory na zimu, taky zeleninu, nebo jablka, hrušky i jiné ovoce, a tak mají o potravu postaráno. Ale co škody nadělají majiteli domu, to je hrůza! A kdo jiný je nejlépe vychytá? No, kdo? Přece kočka, mňau!

Myš dokáže být i pěkně mazaná. Když člověk zjistí, že se mu ve sklepě uhnízdily myši, a nemá kočku, tak na ně nalíčí pastičku. Dá do ní špek, anebo jinou myší dobrotu. Myš se ale někdy naučí ten pamlsek vytáhnout, aniž by do pastičky vlezla. A dělá dál paseku ve sklepě, ožírá všechno to, co tam najde k snědku. A to se pak lidi strašně moc zlobí…

Ale taková kočka, to je něco úplně jiného…Ta by všechny myši zlikvidovala, až by se po nich jen zaprášilo, a ještě by dostala od svých páníčků za to pochvalu, mňau…

Na zahradě u takového domu bývají také někdy i hryzci. Hryzec, to je zvířátko, které je podobné myšce. Je skoro tak veliké jako myška, ale žije pod zemí. Má delší rypáček než myška a s ním ryje a ryje a žere kořínky z rostlin a taky z mrkvičky, kterou třeba panička nasází, aby ji měla do polévky anebo na mlsání pro děti, protože je velice zdravá, zvlášť na oči. Pak ji jde vytáhnout a zjistí, že je zespodu okousaná. To je pak k zlosti! I jahůdky mají rádi, i když na ně zase víc chodí slimáci.

No zkrátka to byste nevěřili, jakou udělají tito malí nezbedové na zahradě paseku. Pustí se i do kořenů stromů. Strom jak přijde o kořeny, začne usychat a je po něm. Už na něm pak nemohou růst žádná jablíčka, nebo hruštičky, či třešně, anebo meruňky. A jak tak rejdí po zahradě v zemi, tak nadělají také samé díry.

A kočka? Ta takovou havěť všechnu vychytá! A také si dokonce chytne i nějakého ptáčka, když je ptáček nepozorný. Ale tohle by dělat neměla, ptáčkové jsou užiteční. Ti zase žerou hmyz a larvy a různé ty červíky, kteří zas napadají ovocné keře a také stromy. Za tohle, když to její panička nebo páníček vidí, pochvalu nedostane, naopak dostane někdy i přes kožich. A tak se s tím moc ani nechlubí a snaží se ptáčka někde sníst ve skrytu, aby to nebylo vidět. Jenže zůstane po něm peří, když ho sní, a stejně to vyjde najevo, co provedla. Ale to se děje moc málo, neboť ptáčkové zase lítají, a to kočka neumí. Jen když náhodou někdy kočka číhá na stromě a ptáček, který nic netuší, tam přilétne, tak to má potom co dělat, aby jí stačil odletět, protože kočka je velice mrštná. Skočí po něm a už má namále.

Já Vám ale musím napsat o té Gábině, a jak jsem se k nim přece jen domů dostala…

Víte, co Gábina udělala?

Protože jsem se jí moc líbila a moc mě chtěla, tak maminku neposlechla, když jí zakázala, aby si mě k nim donesla domů. Šla do krámu, koupila si na mě obojek a vodítko, dala mě do tašky a šly jsme k nim…V té tašce jsem se málem udusila, i když ji měla otevřenou, ale Gábina ji trochu přivírala, protože se bála, abych jí nevyskočila ven, i když jsem byla na vodítku. Proč bych taky vyskakovala, že jo? Vždyť jsem to nikde neznala a byla jsem jako v Jiříkově vidění, kam to se mnou jde…A taky jsem najednou byla úplně sama a bez maminky. A tak jsem začala pomňoukávat čím dál víc a víc a trochu jsem se začala bát, až mě Gábina okřikla. Radši jsem zmlkla, ale vůbec se mi nelíbilo, že mi dala na krk obojek.

No řekněte, copak já jsem nějaký pes? Doma u nich mě pak přivázala na zahradě u stromu, prý abych neutekla a abych se trochu okoukala. To jsem tedy byla pěkně naštvaná, to Vám řeknu, ani nevíte jak…Zalezla jsem za strom a mračila se na celý svět. Kdo to kdy viděl? Kočku přivazovat jako psa…Mňau, mňau!

A šla domů k mamině. Za chvíli s ní přišla ven. Její mamina mě začala okoukávat a hned začala nadávat, že mě k nim přinesla. Ale já si stejně myslím, že to bylo jen tak na oko. Protože mě pohladila, a to by určitě neudělala, kdyby měla na mě vztek. A taky se na mě usmála a vzala mě do ruky.

A tak začal můj život v téhle nové rodině…Začala jsem to tam pomaloučku všechno prozkoumávat, a víte, že se mi tam začínalo líbit? Měla jsem pro sebe celou zahradu a dům, ale to jsem si jen myslela ze začátku…

Pes Filípek

Myslela jsem si zprvu, že jsem v tom domě sama, ale kdepak, nebyla. Oni měli taky ještě psa Filípka. Byl to takový malý psí chlupáč. Já ani nevím, jaké byl rasy. Vypadal jako jorkšírák, ale nebyl, určitě ne! Jak jsem pak později slyšela, nebyl čistokrevný. Sice nevím, co to slovo čistokrevný znamená, já si ale myslím, že měl zřejmě špinavou krev. Tak jsem nad tím přemýšlela, jestli se dá také krev vůbec umýt…

Ale hezký byl, to ano. Byl celý chlupatý, takový došeda, nad očima měl z chlupů ofinu, na hrudi bílou lysinku, byl to zkrátka psí fešák.

Začal mě opatrně očuchávat, pak si lehnul, hlavu položil na přední packy a pokňourával a pořád mě pozoroval. Já jsem se ho napřed trochu bála, to víte – pes, není to kočka, ale víte, že to bylo zbytečné? Zanedlouho se stal mým dobrým kamarádem. Hráli jsme si spolu, já mu skákala po ocásku, chvíli si to nechal líbit, ala pak utíkal a já za ním. Měli jsme bezva honičku. Až nás také někdy panička hubovala. Mňau.

Ale běda, jak jsem šla k misce, když on jedl. To na mě začal vrčet a měla jsem co dělat, abych si zachránila kožich. A zvlášť, když okousával kosti. To si ani nepřejte vědět, jaký z něj šel strach a jak jsem se ho v té chvíli děsně bála. To by po mě i skočil a snad by se do mě i zakousl, to nevím. Tak jsem na něj jen z povzdálí koukala, jak se cpe. Ale aby mně taky nabídl, ať se s ním přiživím, to tedy neudělal nikdy. Lakomec. Zkrátka jak se říká:

„Co má pusa sama ráda, nepotřebuje kamaráda.“ A on se tím heslem do puntíku řídil.

Panička mně ale dávala jídlo zvlášť na misku, takže jsem hlad neměla. Taky mně dávala i mlíčko, ale on ten prevít mě ho několikrát i sám vypil. No řekněte, to si tedy dovolil moc! Sám mně nic nedal a moje mlíčko pít, to se nestyděl. To bylo moje mlíčko, ne jeho. Ale panička to zjistila a hned mně nalila nové. Pro něj to mlíčko byla asi pochoutka, kterou nikdy neměl, dokud jsem nepřišla do jeho rodiny já. A tak mu zachutnala! Jazýček to měl tedy mlsný, jen tak něco mu nejelo. To vždy očuchal, když něco dostal, a když mu to nevonělo pod nos, tak šel od toho…

On to taky nebyl ale jen tak ledajaký pes!

Byl to pes – turista! Dokonce získal diplom na 10 km. Panička ho měla vystavený a chlubila se s ním za něho. No, když se nad tím tak zamyslím, tak to byl taky od něj dost husarský výkon, na ty jeho krátké nohy, které měl. On to byl mrňous, no zkrátka jorkšírák, i když tu krev tedy čistou neměl…Byl to zkrátka hrdina dne! Kterýpak pes dělá taky turistiku, to je přece zábava a sport pro lidi! A panička turistiku dělala, a tak ho brala sebou. To my kočky na to nejsme. My tak lézt po plotě a číhat někde na stromě, kde se něco šustne…Taky chodíme, to ano, ale ne moc velké dálky. Spíš skáčeme a to zas umíme lépe než psi! A vyhřívat se na sluníčku, to je naše zábava, anebo si s něčím hrát, na to my jsme kabrňáci, mňau…

Jednou jsem slyšela vyprávět, jak šli někam všichni na turistiku. Stejně nevím, co to slovo znamená…ale prý se chodí a chodí a chodí a to je snad ta turistika. No, je to nějak divné. Co já se taky nachodím a že bych dělala turistiku? To se mi nezdá! Já spíš ale napůl chodím a napůl skáču, tak to ta turistika určitě nebude, mňau.

Ale slyšela jsem, jak na té turistice šli a šli, a najednou jim přes cestu přeběhla srnka. On ji ten Filípek neviděl, jak přeběhla, ale když došli k tomu místu, kudy běžela, tak svým čenichem na to přišel. Začenichal po stopě a hned se prý otočil tím směrem, kudy utíkala a hurá za ní…A to byla pak honička. Vůbec neposlechl na zavolání a nemínil se vrátit, představte si to! Tak se za ním rozeběhl vnuk té paničky Pepa, a volal na něj a volal, ale kdepak, milý Filípek si to pořád hasil dál. A utíkal, jen se za ním prášilo. Tak se zase za Pepou potom pustila i Gábina a taky volala: „Filípku, vrať se a honem!“ Ale kdepak, aby poslechl i ji. Neposlechl! Ono se to nezdálo, on byl maličký, ale jak natáhl ty své malé nožky, kdepak by mu dospělí stačili. Utíkal a utíkal, měl před nimi veliký náskok a nemohli ho dohonit. A tak do třetice se za ním pustila ještě i panička. Takže ho honili všichni tři. A křičeli a svolávali ho všelijakými jmény, až konečně se začal po nich sem tam ohlížet, i když byl daleko vpředu před nimi.

Konečně asi sám usoudil, že milou srnku nedohoní, tak se už zastavil. Však sotva popadal dech!

Srnka zmizela někde už dávno, protože měla daleko rychlejší běhy, než on. Běhy, to byly její nohy, tak se jim u srnek říká. A ještě je měla vysoké, takže co skok, to skoro metr a kdepak náš Filípek s těma jeho malýma nožičkama. Mňau…Ten by ji absolutně nemohl dohonit! Ale čuch, ten měl výborný, kdoví, zda neměl ve svém pochybném rodokmenu nějaké lovecké předky. A tak konečně ho všichni dohnali a řádně mu prý vyčinili.

On pak provinile, se sklopenou hlavou, vědom si své viny, s nimi už došel znovu na cestu, ze které se za ním rozeběhli. Prý za ním běželi kilometr, než ho dohnali. Tohle jsem pak slyšela doma vyprávět, a tak Vám to tady sama taky povídám. Mňau. Byl to mimořádný pes a já se mohla honosit tím, že byl mým bezva kamarádem! Mňau…

Jak jsem se zamilovala

Tak jsem v této rodině pomalu vyrůstala a s Filípkem jsme skotačili a dělali různé lumpárny, že nás někdy panička dost hubovala a taky mě i vyhodila ven na zahradu, když viděla, že toho zlobení bylo někdy až moc.

Čas utíkal a ze mě se stala dospělá kočka. Ani nevím, jak k tomu došlo…

V sousedství byli dva kocouři, a já jsem se Vám do jednoho zamilovala.

Mňau…Kulila jsem na něj ty své kočičí oči, nakrucovala jsem se před ním a schválně jsem si dlouho čistila kožíšek, abych upoutala jeho pozornost. Zkrátka jsem dělala všechno možné, abych ho získala pro sebe, protože tam okouněla taky ještě jiná kočka. Ale kam se na mě hrabala, já byla daleko hezčí než ona. Ten kocour to samozřejmě také poznal, že jsem krasavice, a tak si mě začal nadbíhat.

Dělala jsem napřed drahoty, samozřejmě jen jako na oko, přece mu hned nepadnu do náruče. To by si pomyslel, že jsem nějaká ledajaká…No řeknu Vám, že jsem byla zamilovaná až po uši! On to byl taky krasavec! Měl černý a huňatý kožich, který se na slunci leskl do modra, no zkrátka, co Vám mám povídat…Padli jsme si oba do oka. A byla to veliká láska…mňau.

No a jak to už bývá i v člověčím světě, tak i mně se narodily dvě dětičky.

Ale ouha, ještě jedno se dralo na svět, a ne, a ne, aby se mu to povedlo. A tak jsem z toho byla celá nešťastná. Bylo mně zle, bolelo mě bříško a nevěděla jsem, co mám dělat. Ale to zas věděla Gábinka, která byla v té době se mnou doma, protože panička byla v práci. Byl večer, a tak zavolala zvířecímu panu doktorovi. Pan doktor řekl, aby se mnou k němu přišla, a tak mě Gábinka dala do tašky, a šly jsme. Pan doktor mě vyšetřil a řekl, že se uvidí, jestli se miminko do rána nenarodí, tak že mě bude muset operovat! Představte si to! A šly jsme domů a já se už dopředu začala strašně bát…

Operace

Dopadlo to špatně. Miminko se nenarodilo, mě bylo zle, a tak se mnou šla tentokrát už Gábinina mamina k panu doktorovi.

Víte, co mně ten pan doktor udělal? Píchl mě do kožichu nějakou injekci. Auvajs, to mě to bolelo! Najednou jsem cítila, jak jsem strašně unavená…Po chvíli jsem si zívla, protože na mě šlo spaní, a za chvíli jsem byla v limbu…

Probudila jsem se až doma a bylo mně strašně moc zle. Ani si to nepřejte vědět jak! Jen jsem ležela a myslela si, že je to má poslední hodinka a že umřu. Nemohla jsem se ani hnout, všechno mě bolelo, celé moje tělíčko, mňau, mňau! Přestala jsem vnímat svět a úplně jsem zapomněla, že se mi narodila koťátka.

Stále jsem jen ležela a pospávala, každé hnutí mě strašně moc bolelo. Nemohla jsem se otočit ani doleva, ani doprava, byla jsem celá bolavá a chtělo se mně umřít. Panička se ale o mě vzorně starala. Dávala mi injekční stříkačkou do tlamičky teplé mlíčko a taky mně vařila vývar z hovězího masa. Dělalo mně to moc dobře v žaloudku. Nějakou výživu jsem potřebovala, abych se zase vzpamatovala. Sama jsem jíst nemohla, natož se hýbat. Vždyť mně pan doktor rozřízl bříško, tak mně každý pohyb strašně bolel. Jen jak jsem trochu nadzvedla hlavu, tak už mě chytala závrať, tak jak bych se mohla najíst? Na jídlo jsem neměla ani pomyšlení, když mně bylo tak zle.

Ale panička, jak mě takhle krmila, tak jsem pomalu zase nabírala sílu… Ale ty bolesti! Ach… Ty byly hrozné, jak jsem se hnula, nebo panička hnula se mnou, když mně dávala jíst, tak jsem v duchu úpěla! Nahlas ne, aby si panička nemyslela, že jsem nějaká poseroutka. Ale musím se Vám přiznat, že to bylo opravdu k nesnesení. Vždyť jsem měla rozřezané bříško a pak zase zašité, tak to dá přece rozum, mňau áuuu…

Panička se mnou také musela chodit každý den k panu doktorovi na antibiotika – to byly injekce, které mě pan doktor píchal do kožichu. Aby se mně to dobře zahojilo a nedostala se mně do rány infekce. Dala mě do tašky a to víte, jak mě vzala do rukou, že jsem jen bolestí úpěla, i když byla moc opatrná, aby mně neublížila. Ale já chodit nemohla, a tak mě musela nosit v tašce. Dala do ní deku, abych ležela na měkoučkém a já se v té tašce jen tak pohupovala. No, nepřála bych to nikomu, co jsem zažila, to mně tedy věřte! To bylo utrpení! Mňau, mňau…

Ale po 10 dnech se to začalo zlepšovat a já se začala pomalu víc hýbat. Zkusila jsem si stoupnout na nohy, ale měla jsem je jako z vaty, po tom dlouhém ležení. Udělala jsem pár krůčků a zase jsem upadla, a tak jsem to zkusila nanovo a zase znovu, až mně to šlo líp a líp. Když jsem zjistila, že se na nohách už udržím, tak jsem chtěla jít ven. Stoupla jsem si u dveří a panička mě musela otevřít, a musela otevřít ještě další dveře na chodbu a další, které vedly už ven.

Jejda, venku bylo krásně! Svítilo sluníčko a já se cítila jako znovu zrozená. Sluneční paprsky zářily jako zlaté a já se snažila nějaký ten paprsek chytit packou, ale kdepak by se mi to povedlo. Sluníčko se přece chytit nedá…

Ještě jsem se trochu motala, nebyla jsem úplně v pořádku, to ne! Však taky po takové operaci, kterou jsem měla za sebou, se nebylo co divit! Ale to byl přece už pokrok, když jsem mohla chodit. Viděla jsem vrátka, a tak jsem na ně skočila! Myslela jsem si, že to zvládnu, ale to jsem si dala…

To sešívané bříško mně prasklo, ne tedy úplně, ale udělala se mi díra v kožichu. Tedy v kožichu ne, on mě ho pan doktor oholil, jak mě do toho břicha musel říznout. Takže jsem měla na místě, kde mě operoval, holou kůži. Ale panička musela jít se mnou znovu k panu doktorovi. Zase mi dal injekci a já zase usnula. Pak jsem se později dozvěděla, že to byla narkóza. A když jsem se probudila, bylo mně hrozně zle, na zvracení. Mňau… Tu díru v bříšku mě pan doktor zašil, a proto mě musel uspat, abych to necítila a nebolelo mně to. No já Vám teda řeknu, že to, co jsem si vytrpěla, to by jen tak někdo nevydržel…Mňau.

Uzdravování

Den ode dne jsem se začala pomaloučku uzdravovat. Ale kdyby nebylo těch mých skoků na vrátka…Ta mě dávala zabrat. Ale já jinudy ven ze zahrady nemohla, to byla moje naučená cesta, jak se dostat na ulici. Zase jsem vyskočila na vrátka a byl zase malér. Zase mě prasklo bříško, ale už jen málo. No, neměla jsem já smůlu?

Panička ze mě byla celá nešťastná, to jsem na ni viděla, jak mě litovala. Koukala na mě těma svýma očima, ale já jsem to přece neudělala schválně…Já nechodím jako lidi, a neumím si otevřít vrátka packou. Musím na ně vylézt a pak seskočit dolů.

A tak do třetice všeho dobrého a zlého, jak se říká v jednom přísloví, mě zase nesla panička v tašce k panu doktorovi. A zas mě píchnul injekci a zase jsem usnula. A zase mně ten můj kožíšek znovu sešil. Stejně se mi ale za pár dní přece jen zase znovu natrhla kůže, protože jsem pořád přelézala vrátka. Ale natrhla se mi už jen málo. Ale i tak se mnou šla znovu panička k panu doktorovi, ale ten řekl, že se to zacelí už samo, že to už zašívat nebude.

Když já jsem musela pořád lézt přes ta vrátka, jinudy jsem ven na ulici nebyla zvyklá chodit. Vrátka měla nahoře špičaté tyčky, a tak jestli jsem o ně zavadila, to já už vůbec nevím. My kočky pořád někam lezeme, my nechodíme jako lidi. A pod vrátky bych se neprotáhla, tam byla malá mezera. Mňau.

Ale něco Vám musím povědět!

Koťata, která se mi narodila, tak si představte, ta jsem nemohla vůbec nalézt! Mňau, mňau. Stále jsem je hledala, ale nikde nebyla. Kam se jenom mohla podít? Pořád jsem se po nich pídila, ale marně. Ale dlouho jsem se nad tím netrápila. Vždyť jsem byla tak dlouho nemocná a ještě k tomu jak! Však pan doktor říkal, že jsem si vybrala všech devět kočičích životů najednou. To je tedy něco! To se prý o kočkách říká, že mají devět životů, ale já tomu nějak nerozumím, co to znamená. Holt jsem kočka, a ta nemá takové myšlení jako člověk. Mňau.

Panička mě chtěla dát ještě jednou operovat, abych prý už neměla koťata, když jsem na tom byla tak zle. Navrhl jí to sám pan doktor. Já jsem ale nebyla po té operaci ještě úplně v pořádku, tak jsem se té další operaci pro letošní rok zatím vyhnula. To jsem měla štěstí! A tak jsem se pomalu zotavovala, až jsem byla zase úplně zdravá.

Kocour od sousedů

Chodila jsem zase dál se sousedovým kocourem. Už se rozhlížel u jejich domu, kdy mě opět uvidí. Seděl na okně a koukal stále k našemu domu. Asi mě strašně moc miloval, určitě! Jinak to být nemohlo, když si nevšímal té druhé kočky, co se tam u jejich domu stále poflakovala. Byli jsme spolu moc zadobře. Ta druhá kočka, co se před ním nakrucovala, měla smůlu. Zkrátka nebyla taková krasavice, jako já…to bylo vidět. A přitom jsem jen taková obyčejná kočka domácí! Ale mám švih a noblesní způsoby, to se jen tak nevidí! A tím jsem toho kočičího frajera více zaujala!

Však on to byl taky krasavec! Byla jsem taky na to řádně pyšná, že se kocour zamiloval do mě a ne do té druhé kočky. Vždycky jsem ho vyhlížela na plotě, kdy půjde ven, abych se k němu přidala. Procourali jsme toho spolu dost. Spoustu krásných místeček, protože u našeho domu a ještě o kus dál bylo moc hezky. Vedla tam jasanová alej, která se zatáčela od našeho domu dozadu, kde tekl potůček. Nebyl moc hluboký, jenom když někdy hodně dlouho pršelo, tak tam bylo víc vody. Dokonce byly jednou i povodně. Ale to bylo brzo z jara, když začal roztávat sníh. Tak se celý rozlil i přes cestu a můstek, který tam přes něj vedl a lidi tudy nemohli ani chodit. Země byla ještě promrzlá a nestačila sát do sebe vodu. Celé údolí okolo potoka bylo tehdy pod vodou.

Ale teď tam bylo krásně, a tak jsme tam spolu zamířili. Rostly okolo potoka také stromy a keře, zkrátka bylo to tam moc hezké a nikdo nás nerušil.

Léto pomalu uteklo a schylovalo se k podzimu.

Začalo opadávat listí ze stromů a byla čím dál větší zima. A tak jsem byla raději doma v teplíčku, abych ještě nenachladla a neuhnala si nějakou tu rýmu a kašel. Válela jsem se v křesílku nebo na gauči s mým psím kamarádem Filípkem. Také jsem se mu schovávala pod gauč a vystrkovala provokativně packu zpod gauče a on číhal a vždycky po ní chňapnul. A také se někdy škrábnul o mé drápky. No, mám je zkrátka kočičí, a ty jsou ostré, jak jehly, tak někdy i zakňučel. Ale já jsem to neudělala schválně. Mňau, mňau…A tak jsme si spolu hráli a dováděli, že nás někdy musela panička napomenout.

Zima nám aspoň rychle utekla, a začalo zase jaro. To Vám byl venku takový zvláštní vzduch. Voněl nějak jinak, než v zimě. V zimě, když jsem vystrčila ze dveří čumáček, tak mně ho mráz málem spálil a taky mě zábly děsně tlapky, jen jsem šlápla na sníh. A jak! Lidi, ty nosí v létě i v zimě boty. Ale my kočky a psi chodíme pořád na boso, a tak nás to pak v zimě zebe. Když jsem potřebovala jít ven, vždycky jsem se honem vyvenčila a mazala zase domů. Ale teď už mráz nebyl, jen po ránu byla někdy jinovatka, která pak sluníčkem roztála. Tak jsem byla už celá nedočkavá a koukala jsem, jak bych byla co nejrychleji venku.

Jaro

Ten můj kocouří fešák se už také nemohl dočkat, kdy mě uvidí a nenápadně se producíroval okolo našeho domu…

Jak jsem ho viděla z okna, tak jsem honem vyrazila ke dveřím, aby mě panička pustila ven. Chodili jsme spolu po louce, která byla za cestou. Kdysi dávno tam býval veliký rybník, ale to bylo, jak jsem slyšela jednou paničku o tom vyprávět, moc a moc dávno. Teď tam rostla jen tráva a prostředkem tekl malinkatý potůček a o kus dál zas větší potok, který se jmenoval Mandava. Vedle něj vedla úzká cestička a tam jsme spolu chodili a procházeli se, nebo se taky honili, zkrátka to, co nás zrovna napadlo. Tam jsem si ale musela dávat pozor, abych nespadla do toho potoka, tam bych se mohla utopit, když bylo trochu víc vody.

Představte si to, kdybych tam upadla po hlavě, tak se nadechnu vody a byl by se mnou konec. Plavat já neumím. A myslím si, že kočky ani neplavou. Však někteří psi se taky bojí vody a neodváží se do ní hupnout. Filípek se jí aspoň hrozně bál…

A tak jsme spolu chodili s tím mým kocourem a lezli, kam se dalo, a předháněli jsme se, kdo bude kde dřív. Taky jsme chodili spolu přes koleje, kde jezdil vlak. Ale byli jsme opatrní. Než jsme vešli na koleje, tak jsme se rozhlédli doprava a doleva, a když jsme nic v dálce neviděli, tak jsme honem přeběhli na druhou stranu. Vlak taky někdy houkal a dával najevo, že se už blíží do vlakové stanice. Ale to Vám byl děsný hukot, to nám skoro zalehly uši.

Za kolejemi byla taková skalka, chodívaly tam také děti a hrály si tam. Bylo to takové romantické místečko a my jsme tam s kocourem taky rádi chodili. Tam jsme se mohli prohánět, protože tam byly úžasné schovávačky. Panička tam zase chodila, protože tam rostla mateřídouška, tak si ji tam chodila trhat a sušit na čaj.

Bylo jaro a bylo nám fajn, mňau…

Ale pak jsem s tím mým fešákem už nikde nechtěla chodit a zůstávala jsem radši někde sama, i když mě vyhlížel. Čekala jsem totiž kočičí miminka…

V měsíci máji se nám narodila dvě koťátka, dva kocouří kluci. Byli mourovatí po mně. Sem tam měli někde bílý flíček, ale žádný nebyl černý, jako jejich táta. Musela jsem s nimi být doma, jen párkrát za den jsem se šla vyvenčit a zase honem nazpátek, aby se jim nic nestalo. Měla jsem teď hodně práce. Musela jsem se o ně starat, dávat jim papat a taky jim čistit kožíšek.

A víte, že můj kamarád pejsek Filípek mně je taky pomáhal hlídat? Klidně jsem si mohla odskočit na „táčky“, ale až když už byly větší, tak se mně o ně postaral. Samozřejmě jsem je musela napřed nakrmit. Když trošku povyrostli, tak jsem je šla ukázat jejich tátovi. Koukal na ně a divil se, kde se tu najednou vzali…Nevěřil, že to jsou jeho děti, protože nebylo žádné po něm a to mu přišlo líto. Viděla jsem to na něm a nějak jsme spolu pak přestali i kamarádit. Já neměla ani čas s ním někde běhat a toulat se po loukách za dobrodružstvím. Musela jsem se starat o ty moje dětičky, abych je řádně vychovala. A to dá velikou práci!

Když trošku odrostli, a pili už sami mlíčko z misky, tak panička dala jednoho kluka nějakým známým a toho druhého si nechala. A tak jsme byli doma dvě kočky, já a ten můj syn. Dala mu jméno Mikeš. Ale u nás koček je to jinak než u lidí. Když nám dětičky odrostou, tak my se už pak nemáme tak rádi, jako lidi mají rádi své děti. Už spolu nedržíme, ba někdy se z nás stanou i nepřátelé. To tak už holt v tom kočičím světě bývá, ale i mezi jinými zvířátky. Jsme si takoví cizí. A tak jsem nebyla zrovna ráda, že se mnou zůstal v té mé rodině, kde jsem měla už dávno svoje domovské právo.

On tam byl najednou navíc, i když to byl můj syn. Pořád za mnou chodil, a to mě štvalo. Odháněla jsem ho a prskala na něj. Vůbec se mi to nelíbilo. Chtěla jsem, aby zmizel, ale kdepak, vyvaloval se zrovna tak na gauči jako já a dokonce si chtěl hrát i s mým psím kamarádem a to jsem tedy děsně nesnášela. Mňau! To byl odjakživa můj kamarád, a ne jeho! Tak jsem na něj občas i prskala a vystrkovala svoje drápky, aby si dal pozor. A on se mě najednou začal bát, a tak, když jsem byla doma já, tak radši někam zmizel…

Já mu dám, se tady vyvalovat – tady to odjakživa patřilo mně!

Jak jsem zase musela k panu doktorovi…

Ale co se mi nestalo! Panička šla se mnou najednou k panu doktorovi. Ale proč? Vždyť mi nic nebylo! Ten pan doktor mi zase píchnul injekci do kožichu. Ani jsem se předtím nezmínila, že ta injekce taky bolí. Vždyť mě propíchnul kožich skrz naskrz a to není žádná legrace, to bolí…. Mňau. To se mi teda vůbec nelíbilo. Bránila jsem se jako čert, ale co máte dělat, když mě panička držela a měla větší sílu než já? Zase jsem se probudila doma, ale tentokrát to nebylo takové hrozné, jako poprvé. Měla jsem jen málo rozříznuté bříško a ani to tolik nebolelo. Večer jsem již chtěla ven a druhý den jsem lítala, jako kdybych nebyla ani operovaná.

Slyšela jsem venku paničku, jak říkala sousedce, že mě nechala vykastrovat. To vůbec ani nevím co to je? Prý teď bude pokoj, nebudu mít už koťata. Taky dobře. Mňau. Nebudu mít aspoň žádné starosti. Ono taky vychovávat děti, to dá jednomu pořádně zabrat. A já jsem si na výchově těch mých dvou kluků dávala tedy mimořádně záležet! Aby někdo neřekl, až půjde syn někam do rodiny, že je nevychovaný. No, jeden odešel a druhý zůstal, což mě štve a nejsem tomu vůbec ráda.

A tak protože mám přednostní právo tady v domě, neboť jsem tu déle než on, tak na něj někdy vrčím jako pes a nesnáším ho. A on mě za to zase honí, že mám co dělat, abych mu utekla a zmizela.

Ale musím Vám říct, že mě potkalo strašně velké neštěstí! Mňau…Dodnes se z toho nemohu vzpamatovat, a když si na to vzpomenu, tak mně je do breku…

Odešel mi můj kamarád Filípek…

Lidi mají takový zvyk, že oslavují Vánoční svátky. Napečou spoustu cukroví a jiné sladké mlsky. A nejen to, ale taky dobroty od masa, až se mně skoro začínají dělat sliny v puse, když si na to vzpomenu, ale musím se držet, abych to nedávala tolik najevo. Neslušelo by se to. Všude to tak krásně vonělo po celém domě, a tak jsem se schválně motala okolo paničky, abych něco dostala. A když se dlouho nic nedělo, a panička si mě pořád nevšímala, tak jsem se jí připomněla. Víte jak? Prostě jsem zamňoukala…A když pořád nic, tak jsem mňoukala a mňoukala, dokud mi něco nedala. Ale nebyla jsem sama, i Filípek koukal, co by smlsnul dobrého.

Jo, a abych nezapomněla, taky si ustrojí vánoční stromeček. Ten stromek, si uříznou v lese, nebo někde koupí, to já nevím kde, a je celý porostlý jehličím. Buď je to smrček, nebo borovička, nebo i jedle a ten nazdobí a dávají si ještě pod něj dárečky. Je to zkrátka jiný stromek, než jaké nám rostou na zahradě.

Mně tedy svátky nic neříkají, jen to, že dostanu něco lepšího do hubinky pro mlsný jazýček. Víc masíčka, mňam, to je pak dobrota!

A tak moje panička měla slavit Vánoční svátky s Gábinou u svého syna i s Filípkem. Já bych nikam nešla, co bych u nich taky dělala? Radši budu doma a hovět si na gauči…My kočky s našimi páníčky na návštěvy nikam nechodíme, to jen psi, protože to je jiná kasta. Ti se musí všude vetřít a bez páníčka nechtějí udělat ani krok.

Panička pustila Filípka ještě na zahradu, aby se proběhnul a vyvenčil. A když ho volala pak domů, tak se ho nemohla vůbec dovolat. Sháněla ho všude možně, vyšla na ulici, chodila okolo domu a volala ho: „Filípku, pojď domů!“

Ale milý Filípek se pořád neozýval. Už byla celá nervózní, protože měl pro ně přijet každou chvíli její syn a Filípek stále nikde. I já jsem si říkala, kam se to zatoulal, že není stále doma. Když přijel její syn, tak milý Filípek doma pořád ještě nebyl, a tak ho šli ještě spolu znovu hledat. To se ještě nikdy nestalo, aby se takhle zatoulal.

Milý Filípek nebyl ale vůbec k nalezení. A tak odjeli bez něj a paniččin syn se ještě později vrátil, aby se znovu po něm podíval. Ale kdepak, Filípka nikde nebylo…

Jenže to panička nevěděla, že si Filípek vyhrabal pod keřem na zahradě díru u vrat, který svými větvemi sahal až k zemi a tudy vždycky utíkal na ulici. O tom jsem věděla jenom já, protože jsem s ním na zahradě dováděla. Díra nebyla vůbec vidět, větve ozdobného keře ji překrývaly. Jenže tentokrát se mu to vymstilo a doplatil na to. Přejelo ho auto. Panička se to ale hned nedozvěděla, teprve až za půl roku ji to řekla jedna paní, která bydlela až o kus dál za námi. Jak mně bylo po něm smutno, to si ani nepřejte vědět, a pořád jsem přemýšlela, kam se to mohl zaběhnout, že nenašel cestu zpátky, anebo co se mu stalo…

Ta paní jí říkala, že ho našla, a aby nám nedělala bolest, když byly Vánoce, tak ho zabalila do deky a dala ho do kontejneru.

Copak to se dělá? Hodit jen tak zvířátko do kontejneru, kam se hází odpadky? Filípek přece nebyl žádný odpad. Byl to můj milovaný kamarád. Když už chudáček takhle nešťastně umřel, tak by mu panička udělala na zahradě hrobeček. Máme v koutě zahrady takový krásný keř jasmínu, který krásně voní, když kvete. Tam by mu určitě hrobeček vykopala, a krásně by se mu tam spinkalo. A já bych si k němu chodila sednout a vyprávěla bych mu, co jsem vždycky prožila. Myslím si, že by to určitě slyšel…

To ta paní neudělala dobře, že paničce o tom neřekla. Mňau…Protože co se moje panička Filípka nasháněla a navyptávala lidí, jestli ho někde neviděli zraněného. Taky volala k  panu doktorovi, co léčí zvířátka, jestli tam někdo nepřinesl zraněného pejska. Kolik míst prohledala okolo domu a i o velký kus dál, protože tam byly všude okolo nás louky. Stále ho hledala, ale Filípek byl zkrátka pryč. Myslela si taky, jestli nedostal náraz od auta a že se zraněný někam odplazil a buď tam někde leží, anebo že tam taky umřel.

Víte, byla jsem moc a moc smutná! Přišla jsem o kamaráda, kterého jsem měla moc a moc ráda. Ani si neumíte představit, jak mně z toho bylo zle. Ronila jsem pro něj kočičí slzy. A takové kočičí slzy, ty jsou ještě větší, než ty člověčí. Jak my jsme se měli rádi, vždyť jsme spolu žili v jedné rodině hodně roků! A tak jsem z toho byla celá špatná, ale i ti moji lidi. Hrávala jsem si s ním hlavně v zimě doma v pokoji, kdy se nedalo jít ven, když bylo venku plno sněhu a mrzlo, jen praštělo. Doma bylo teploučko a útulno, a tak jsme spolu dělali skopičiny, že jsme byli i napomenutí paničkou, když jsme to přepískli. Ale i v létě na zahradě jsme spolu dováděli. Já jsem mu vždycky utekla na strom, kam on nemohl, protože psi neumějí šplhat. Tak na mě pod stromem poštěkával, a tak jsem zase slezla dolů, abych ho dlouho netrápila. A zase jsem mu utíkala a znovu vyskočila na jiný strom, a tak to bylo pořád kolem dokola.

Ještě něco musím ale na něj prozradit, a sice to, že Filípek se stal taky otcem. A toho jeho syna, si vzal zase paničky syn a dali mu jméno Beník. Vůbec nebyl podobný Filípkovi. Byl hodně bílý a sem tam měl černé flíčky na těle. Byl chlupatý a taky o něco větší, než byl Filípek, ale jinak byl moc hezký. Toho jsem už nevídávala, jen málokdy, a to když ho syn paničky přivezl k nám. On bydlel na opačném konci města, než my a já tak daleko zase přece jen nechodila. Měla jsem svůj rajón okolo našeho domu. Ještě by mě tam někde přejelo auto, i když bych dávala pozor, protože bych musela jít přes celé město, kde se to auty jen hemžilo. A my kočky, se přece jen držíme spíš okolo domu, kde žijeme. Nechodíme nikam daleko, jako psi. Ti prošmejdí celé město, když mohou a takový byl Beník, když byl větší.

Bouřka

Šel jsem na balkon, který máme, když jsme doma pořád otevřený, neboť je tu nesmírné horko. Díval jsem se do dáli na to veliké moře a taky na oblohu, která se začala nějak mračit. Začaly se honit černé mraky čím dál víc a víc, bylo dusno a najednou něco v dáli zarachotilo. Páníček si toho taky všiml a vešel na balkon, koukal po obloze a říkal Květě, že se kazí počasí. Že možná z té procházky do města nebude nic.

„No sláva“, řekl jsem si. A najednou zabouřilo a zablesklo se tak, že jsem se lekl a vběhl rychle do pokoje. Jirka s Květou koukali po obloze, která nevěstila nic dobrého, a řekli si, že budou muset zůstat doma, protože to venku nevypadá dobře. A taky ano. Za chvíli začalo pršet, ale jaké kapky padaly! Tak veliké, že se rozpleskly na dlažbě balkonu a ten byl za chvíli celý mokrý. Jirka honem posbíral mušličky, ježka i hvězdici, aby na ně nepršelo a zavřel dveře, aby nám nepršelo ani do pokoje a bylo po výletě…

Stejně by mě zase bolely nohy, mňau, protože páníček by se na mě určitě vykašlal, aby mě nosil v náručí. Dostal bych zase obojek a vodítko a už bychom si to mašírovali. Vždyť já jsem ještě dosud z toho dopoledne unavený.

Jirka s Květou si pustili na pokoji televizi, aby si vyplnili něčím čas a já koukal s nimi. Nic se mi tam ale nelíbilo. Dávali nějakou hru, která mě vůbec nezajímala. Ale skončila, a najednou jsem tam viděl ukázky z filmu pro děti „O kocourovi Mikešovi“. Jéjda, to ho asi budou večer hrát. A tak jsem honem zamňoukal, abych dal najevo, že jsem taky v pokoji, aby si mě všimli. Jirka se po mě podíval a říkal: „Je tam kocour Mikeš, viď?“ Ty jsi ho už viděl a chtěl by ses na něj asi koukat, že ano? „Tak jsem zamňouknul, abych mu dal najevo, že ano“. Tak snad mě ho večer pustí, tedy jestli nepřestane pršet a my zůstaneme doma. A pak ještě dávali ukázku, jak pejsek s kočičkou pekli dort, až jim z toho bylo špatně. Tak teď nevím, co budou vlastně dávat. Ale to je jedno, hlavně že to bude o zvířátkách.

Vzpomněl jsem si na opičku, jak jsme byli na ostrově, jak tam skákala z větve na větev a ze stromu na strom. Moc se mi líbila, měla krásná očka a možná, že jsem se jí také líbil, protože po mně pořád taky koukala, mňau.

Musím napsat, že jsme po celý den uvízli na pokoji, protože počasí se neumoudřilo. Blesky a hromy lítaly a já se strašně bál, i když jsem už nějakou tu bouřku zažil. Jenže tady jsme byli u moře, a jak jsem slyšel, tak u vody, když je bouřka, je to prý dost nebezpečné. Voda blesky přitahuje. Slyšel jsem to vyprávět…Mohl by do někoho udeřit blesk a byl by mrtvý.

Jirka s Květou se šli zase navečeřet dolů do jídelny a já dostal na misku zase kočičí mlsání. Najedl jsem se a začal si dělat večerní toaletu. To u nás koček je pořád… Olízáme si celý kožíšek a všechny tlapičky, abychom byli čistí. S toaletou jsem byl hotov, a tak jsem se natáhl zase do křesílka a usnul jsem. Co jsem měl taky dělat? Ven jsme nemohli, protože to venku pořád hřmělo a blýskalo a taky lilo jako z konve. Snad se udělá zítra hezky a budeme moci zase někam jet buď autem, nebo se jít někam podívat. Páníčkové určitě mají něco v plánu, však se o tom bavili.

A jak jsem tak krásně spal, tak jsem se najednou probudil, protože se Jirka s Květou vrátili na pokoj. Tedy proč oni musí dělat vždycky takový kravál…anebo mám lehké spaní, že se hned probudím? To je taky možné. Začínalo se mi něco zdát, a jak bouchli, tak mě to přetrhli a já teď nevím, o čem to bylo. Ono už bylo dost hodin. Pustili si ještě televizi, protože se jim ještě nechtělo jít spát. A když mě vzbudili, tak jsem se chvíli koukal i s nimi. O kocourovi Mikešovi to nebylo a ani o zvířátkách. Tak jsem zavřel oči a za chvíli jsem byl zase v limbu. To byla dnes odpoledne ale otrava…no jo, bylo to tím hřměním a deštěm, že jsme nemohli nikam jít.

Probudil jsem se v noci. Všude byla tma, ale za oknem se pořád blýskalo a sem tam uhodil i hrom. Jednou byl tak velký, že jsem se lekl, že to uhodilo do našeho hotelu, kde jsme byli ubytováni. Ale to bylo jen zdání. Ale někde blízko to uhodit muselo, protože to byla tak strašná rána, že se probudili i Jirka s Květou a šli se podívat na balkon. Ale hned se vrátili nazpátek, protože tam pořád pršelo.

„No, to je tedy pěkné nadělení. Jeli jsme na dovolenou a ještě nám to tady proprší,“ říkali oba dva.

Tak si zase znovu lehli, chvíli se na posteli vrtěli, ale asi za chvíli usnuli, protože jsem je už neslyšel, že by se hýbali. Já jsem se taky snažil usnout, mňau, abych zaspal to hrozné hřmění.

Když jsme se ráno probudili, bylo ticho, žádné burácení slyšet nebylo, pršet taky přestalo a ukázalo se sluníčko na obloze. Ale bylo všude hrozně mokro po tom vydatném dešti. Jirka s Květou se vysprchovali, udělali si zkrátka ranní toaletu, jako já a šli se zase do jídelny nasnídat. Předtím mně ale nandali na misku moje papání, abych neměl hlad. Docela brzo se vrátili.

Zoologická zahrada

Jirka s Květou to byli venku omrknout, jak to vypadá, a řekli, že si někam vyjedeme jen tak na obhlídku okolo města a moře.

A tak mě vzali sebou pro jistotu obojek a vodítko, kdybychom šli někde ulicemi, ale jinak mě slíbil páníček, že mě ponese a kde to bude možné, že se budu moci proběhnout. Ale přikázal mně zase, že ho musím poslechnout, jak na mě zavolá, jinak by vzal klec a dal by mě do klece. A to já nechtěl. Kdepak, tam to není ono. Nasliboval jsem mu hory a doly a to jsem taky chtěl dodržet a dodržel! Dolů z pokoje mě páníček nesl v náručí a v autě mě dal dozadu na sedačku, nastartoval auto a už jsme si to frčeli…ale kam, to nevím. Ale mě to bylo jedno, hlavně, že jsem byl s nimi a že možná zase něco zajímavého uvidím, mňau.

Jeli jsme a jeli pořád po silnici, ale už kousek dál od moře, až jsme přijeli do jiného města, než jsme byli včera, jak jsme odtamtud pluli lodí na výlet. Ale jméno si už nepamatuji. A představte si, kam jsme to šli! Do zoologické zahrady! Já jsem si vždycky myslel, že zahrada je jenom jedna a v ní roste všechno možné, od stromů, keřů, až po květiny. Ale že by byla ještě zoologická zahrada, to jsem netušil a ani nevěděl co to je.

To jsem tedy koukal! Nikdy jsem v takové zahradě ještě nebyl. Páníček mně říkal, že je tady spousta zvířat velkých, i malých. Ale musel mě dát obojek a vodítko, abych se mu náhodou nevysmekl leknutím, kdybych zahlédl nějaké veliké zvíře. Ale ona ta zvířata byla všechna v klecích. Jenže ty klece měly mříže a mezi nimi byly mezery a těmi by na mě mohlo to zvíře protáhnout i tlapu. Třeba takový tygr, jakého jsem viděl v cirkusu. S tím bych se tedy z očí do očí setkat nechtěl. To tedy ne! Mňau!

Všechna zvířata v klecích ale nebyla. Třeba takoví sloni chodili volně, ale byla mezi nimi a lidmi zídka a příkop, přes který by se nemohli dostat. Já bych tam ale proklouznout mohl. A tak mě páníček radši jistil vodítkem. Jirka s Květou zaplatili vstupné v takovém domku a já Vám ani nevím, jestli platili taky za mě. A vešli jsme do té zahrady. Bylo tu spousta zeleně, stromů a keřů. A těch zvířat, co tu bylo, vůbec jsem některé v životě nikdy neviděl, jen někdy v televizi. To jsem tedy koukal, to Vám povím, bylo to moc a moc hezké…

Bylo tam takové zvíře, co mělo strašně dlouhatánský krk a na něm malou hlavu, ale mělo krásné oči. A taková legrační tykadla na ní měla. Prý to byla žirafa. Byla celá strakatá, hnědá, s bílými fleky po celém těle. A divoká prasata tam taky byla, ta jsou jiná, než domácí, protože domácí prase já viděl. Ta jsou taková růžová, pakliže se nevyválí v hnoji. Tahle byla hnědá, štětinatá a měla taky selátka a ta zas byla pruhovaná. A viděl jsem tam taky velikého ježka. Tedy to jsem si myslel, že je to ježek, ale byl to dikobraz, říkal páníček. Ten měl strašně dlouhé bodliny, že by mě propíchl skrz naskrz. Nemohl jsem se vynadívat, kolik všelijakých zvířat jsem viděl…

A Zrzánek by vyprávěl Mindě a Micce dál, ale protože byl už večer, sluníčko zapadalo v dálce za horami, a tak si řekli, že toho vyprávění pro dnešek bylo dost a že to stačí. Další zážitky ze zoologické zahrady, že jim poví zase, až se sejdou příště!

Tak se všichni rozloučili, popřáli si dobrou noc a Zrzánek se nabídl Micce, že ji zase doprovodí k jejímu domovu, aby ji nepřepadl nějaký veliký pes. Micka to přijala s úlevou, však ho o to chtěla sama poprosit, jestli by ji nedoprovodil.

Skotačení s kohoutem

Minďa odběhla taky domů, ta to měla z nich ze všech nejblíže. Jen udělala pár skoků od skalky, pak musela ještě přes koleje a to už byla za chvíli doma.

Doma na ni čekal už Maxík, celý nervózní, že ho teď nějak moc zanedbává. Dříve si s ním dost vyhrála, ale co má teď nové přátele, tak jí řekl, že na něj kašle.

Minďa se ale ohradila, že to není pravda, ale že taky musí chodit na kočičí táčky, aby věděla, co se kde děje mezi kočkami. Že nemůže sedět jen u něj doma, anebo s ním běhat na zahradě. Snažila se ho udobřit, aby se na ni nezlobil.

Však ho měla už taky ráda, jako mívala Filípka. Dostal se jí postupem času taky do srdíčka. A aby si ho udobřila, tak mu začala vyprávět to, co jim vyprávěl Zrzánek. Bylo toho moc a už se jí klížili očička, a tak mu řekla, že mu další příběhy jejího kočičího kamaráda poví až druhý den. A šli oba na kutě…

Minďa, i když v noci bývá obvykle vzhůru a číhá někde občas na myšky, tak tentokrát byla tak unavená, že si lehla vedle Maxíčka a spala jako dudek. Víte, jak spí takový dudek? No přece od večera do rána. Tak spala i Minďa. A Maxík taky.

Ráno se oba probudili, protože je probudil hrozný rachot. Tak se mrkli z okna, co to je a ono auto nabíralo dech do zatáčky u jejich plotu k výtopně lokomotiv. Už jsem Vám říkala, že bylo nad námi taky lokomotivní depo, anebo se mu také říká výtopna. A náš dům byl v zatáčce a docela prudké a ještě k tomu do mírného kopečka. A tak auta, která jela do depa okolo našeho domu, musela přehodit rychlost v autě. Ony tam byly vlastně cesty dvě k tomu depu. Jedna vedla alejí přes potok, ke kterému Minďa chodívala a ta byla rovná. Ta druhá cesta vedla taky sice alejí, ale ta se zatáčela těsně okolo našeho plotu a tam byla právě ta prudká zatáčka. Takže auto, které jelo do výtopny, muselo vždycky přibrzdit, protože ta zatáčka byla i nepřehledná a pak dát vyšší rychlost. Samozřejmě, že se to neobešlo bez rámusu, a tak ten rachot od auta ty naše spáče oba probudil.

Tak se protáhli, Maxík si pořádně zívnul a Minďa zase zamňoukla při tom protahování a hned si to zamířili ke dveřím, aby je panička pustila ven. Ta už taky něco kutila k snídani, a tak jak je viděla, už jim oběma otevírala dveře z kuchyně a pak úplně ven. Jéjda, to byl vzdoušek! Oba se pořádně nadechli, protože venku to bylo úplně jiné, než doma. Sluníčko už bylo na obloze, sice ještě tolik nesvítilo, ale dávalo znát svými paprsky, že bude dnešní den krásně.

A tak se oba hned rozlítli po zahradě. Každý se šel vyvenčit na svoje oblíbená místečka. Pak ji prolítli celou skrz na skrz, taky se podívali, zda je kohout již na dvorku i se slepicemi. Byl! Minďa vyskočila na slepičárnu, kam na ni nemohl a dělala na něj dlouhý nos. Kohout jak to viděl, tak začal kokrhat a slepice začali lítat po dvorku a byl takový rámus, že to slyšela i panička z domu, protože měla otevřené okno. Tak se šla podívat, co se to děje a když viděla Minďu na slepičárně, tak věděla, co to ten rámus způsobilo. Tak Minďu vyhnala a vynadala jí, aby nechala slepice s kohoutem na pokoji a šla od nich pryč. Mindě se to moc nelíbilo, chtěla kohouta rozdráždit, ale přece jen ji poslechla. Seskočila dolů tam, kam na ni kohout nemohl, protože by ji také mohl pořádně poďobat. Už to jednou zažila a měla od něj tehdy pořádně zobance v kožichu. Naštěstí ne krvavé, ale bolely, protože přes kožich se jí kohout nemohl dostat až do kůže. Tak si už na něj od té doby dávala pozor, ale to jí nebránilo, aby ho občas poškádlila, protože se vždycky musela smát, jak se naparuje a čertí. A slepice se zase po jeho čertění rozutekly všemi směry, protože se ho taky bály. Přece jen to byl jejich pán a někdy z něho šla i veliká hrůza.

Výprava k potoku a divné zvíře…

Minďa se rozhodla, že se podívá k potoku, a tak podlezla vrata u plotu, kterými se vyjíždělo ven autem, a už byla na ulici. Maxík za ní smutně koukal, protože se tam protáhnout nemohl, byl přece jen o hodně větší než ona. A to bylo dobře, mohlo by ho zajet auto, jako zajelo tenkrát dávno Filípka. A tak za ní smutně koukal. Za chvíli ho ale zavolala panička, a tak naklusal domů.

Minďa zatím slezla ze svahu na louku, pomaloučku našlapovala a dávala pozor, jestli tu neuvidí někde srnku, které sem někdy chodily. Však už ji jednou viděla. A najednou slyšela takové kdákání, a tak šla za tím zvukem, kde se to ozývalo, až došla k malému potůčku a na něm viděla pár kačen, jak se tam projížděly sem tam na vodě. Chvílemi zalovily zobákem do vody, asi si vytáhly něco k snědku.

Ale jak uviděly Minďu, najednou se zvedly z potůčku, zamávaly křídly a frnk, a už letěly vysoko nad ní pryč. Minďa jen koukala, jak mizí v dáli…

A tak se pomalu loudala dál, až došla k velkému potoku, u kterého dost často sedávala. Tam si sedla a dívala se do vody, jestli neuvidí nějakou rybičku. V potoku bylo docela málo vody. Vodička tekla pomalu, sem tam zašuměla a bublala přes kameny, a tak si Minďa na jeden vyskočila a zaměřila zrak a dávala pozor, jestli by nějakou tu rybku neulovila. V potoce byli pstruzi, to věděla a to je moc veliká pochoutka. Jednou se jí dokonce podařilo ulovit malého pstroužka, ale to bylo jen jednou a od té doby nic. A to je už strašně moc dávno! Tak by si zas nějakého toho pstroužka ráda ulovila. Mlsně se olízla, když si v duchu představila, jakou měl tehdy chuť.

A tak seděla a koukala do vody a najednou co to? Něco se ve vodě zahýbalo, voda se rozčeřila a ona vyskočila na vedlejší kámen žába. Byla strašně škaredá a strupatá, fuj, Mindě se vůbec nelíbila. Žába se na ni podívala a zakvákala „ahoj“! Minďa na ni chvíli koukala a říkala si, jak to, že mohla být chvilku pod vodou a teď je zase na suchu? Bylo ji to moc divné.

Tak nad tou myšlenkou chvíli dumala, že zapomněla, že žábě ani neodpověděla. Žába se ale ozvala znovu a řekla jí:

„ Ty neumíš mluvit? “

Tak ji Minďa taky pozdravila a protože ji to pořád vrtalo hlavou, že byla žába chvíli ve vodě a teď je na suchu a vzpomněla si na sebe, jak se mohla ve vodě utopit, tak se jí na to zeptala.

Žába ji na to odpověděla:

„ No víš, my žáby jsme obojživelníci. Můžeme být pod vodou, ale i na suchu. Ve vodě naklademe vajíčka, a když se nám pak vylíhnou dětičky, tak vyjdou z vody zase samy ven.“

Minďa nad tím jen kroutila hlavou, co se dozvěděla. Taky jí žába řekla, že je více druhů žab, a že ona je z rodu ropuch, a ty že mají na sobě takové bradavice, a jsou i různě zbarvené. A taky ji nezapomněla říci, že jsou moc užitečné, protože pojídají různý škodlivý hmyz. Minďa se jí zase pochlubila, že kočky jsou taky užitečné tím, že chytají zase myši.

V tom se v potoce nějak zavířila voda a Minďa hned zpozorněla a už viděla, jak pluje menší rybka u vedlejšího kamene, šup, sáhla po ní packou, zaťala do ní drápky a už ji držela a honem s ní na kámen. Byl to pstruh, mrskal sebou, ale Minďa sebrala veškerou sílu a držela ho fest a zakousla se mu hned za hlavou do páteře a pstruh sebou přestal mrskat. Popadla rybu pořádně do pacek a šup, vyskočila z kamene na druhý kámen a pak už měla jen kousek ke břehu, udělala skok a už byla na trávě a tam se do něj pustila. Jéjda, to byla pochoutka, na takovou se už dlouho těšila. Navíc si ji dokázala chytnout sama. To bude Maxík koukat, až mu to bude vyprávět…A také jak se setkala s takovým divným zvířetem, které ještě neviděla a jak se s ním pustila do řeči a dozvěděla se, že je to ropucha, která může být pod vodou, ale i na suchu. To bude valit oči, až mu to poví, mňau…

Bylo jí ho najednou líto, že on tolik dobrodružství ani zažít nemůže, když je pořád doma. Je to zkrátka pes domácí. Panička ho sice bere občas na turistiku, ale to musí být na vodítku, nesmí běhat sám, nebo by za ním mohli v lese potom běžet, jako kdysi běželi za Filípkem, když natáhl do svého čenichu pach srnky a pak za ní běžel a postupně všichni z jeho rodiny.

Přece jenom si myslela, že má lepší život, než Maxík. Může volně běhat v přírodě, kam se jí zachce, ale přece jen taky na ni může číhat někde nebezpečí, jako na tu Micku, když se do ní zakousl pes a jak ji hrozně potrhal.

A jak se jí tak myšlenky honily hlavou, spořádala mezi tím pomalu pstruha, že z něj nezbylo ale vůbec nic, ani kostička. Snědla i ocásek. Však zas nebyl pstruh tak veliký, ale přece jen měla bříško nacpané až, až! A protože se od něj i umáčela, jak byl mokrý a taky byla cítit rybinou, tak se pustila do uspořádání toalety. Začala si čistit packou vousky a tlamičku a celou hlavu, protože jak s rybou zápolila, než ji rozporcovala do svého žaloudku, tak se od ní celá urousala, a tak se musela dát zase do pořádku, aby vypadala k světu. Nakonec si umyla i packy, a protože sluníčko hezky svítilo a byl tam takový pěkný keř s dlouhými větvemi, tak si pod něj lehla a dala si šlofíčka.

Ropucha, která to všechno viděla, se nestačila jen divit. Tohle zase nezažila ona. Koukala jak blázen, jak kočka ulovila rybu a jak s ní hupla na břeh a jak se do ní pak pustila, jak ji celou spořádala a taky koukala, jak si umývala kožíšek svým jazýčkem.

„No, to jsou ale věci“, řekla si. „Tohle já nedělám, abych se takhle umývala“. A když viděla, jak si Minďa šla lehnout pak pod keř, tak vyskočila na břeh a šla se na ni podívat. Ale kdepak Minďa, ta už byla „v pánu“ po tom dobrém papání. Ropucha se na ni chvíli koukala, ale když viděla, že se ani nehne, tak od ní odskákala zase k vodě.

Minďa se krásně vyspala, a když se vyspala, tak po probuzení chvíli nevěděla, kde to je, až jí to pomalu došlo. Vzpomněla si, jakou to měla hostinu a co jí předcházelo. Také si upamatovala na ropuchu, a tak pomalu vstala, protáhla se a šla se podívat, jestli tam ropuchu ještě uvidí. Ale kdepak, ta byla již dávno pryč. Odskákala někam jinam, takže ji Minďa už neviděla.

Pokec s Maxíkem

Minďa byla tak najedená, že ani nemohla pořádně chodit. Šla pomalu krůčkem od potoka pryč přes louku, až došla zase k tomu malému potůčku, kde viděla kačeny, které ji ufrnkly, jak se jí lekly. Zamávaly křídly a už byly v tahu. Koukla se znovu, jestli se tam náhodou nevrátily, ale kdepak…

A tak se Minďa pomalu loudala, až došla ke svahu, po kterém vylezla na cestu a už byla u domu, kde žila s Maxíkem, paničkou a Gábinkou.

Vyskočila na plot a seskočila dolů. Prošla ještě zahradu, aby se podívala, jestli tam není náhodou Maxík, ale kdepak, ten byl doma a dával si asi možná šlofíka. Tak skočila na okno, odkud se vždycky dívala dovnitř, aby ji panička viděla a zadrápala packou na sklo. Dveře do kuchyně byly otevřené, ale nikdo se v nich neukázal. Tak zadrápala ještě jednou a nic. Tak skočila zase dolů a šla si lehnout na zahradu, kde obvykle líhávala, když se nemohla dostat domů.

Sluníčko pořád svítilo, a tak se tam vyhřívala a taky ještě pořád zažívala tu dobrou rybičku, kterou snědla. To si zase jednou pořádně nacpala žaloudek. Měla v něm jak v pokojíčku, tak ji bylo dobře po té vydatné hostině. Sluníčko na ni svítilo, a tak ji zas ukolíbalo do spánku. Ale najednou se probudila štěkotem a on to byl Maxík, kterého panička pustila ven na zahradu vyvenčit.

„Jéjda Minďo, ahoj! Kde jsi tak dlouho byla?“ Ptal se Maxík

A tak mu Minďa začala vyprávět, co všechno zažila, jak se setkala s ropuchou, takovým divným zvířetem, že může být ve vodě, ale i na vzduchu a jak se jí podařilo ulovit rybičku. Nezapomněla se zmínit ani o kačenách, které viděla na malém potoce, zkrátka mu vypověděla všechno, co zažila za tu dobu, co se neviděli.

Maxík jen natahoval uši, co mu všechno navyprávěla. To on takové věci nikdy nezažije, bodejť jo, když musí být doma, nanejvýš může jen na zahradu. A když vyrazí s paničkou na výlet, tak musí být na vodítku. To se o něj panička bojí, aby jí neutekl. Tak si jen vzdychl a bylo mu to docela líto.

A když tak byli spolu na zahradě, tak ji neopomněl říci, jestli by zas nepokračovala ve vypravování o tom jejím kamarádovi Zrzánkovi…

A tak se Minďa pustila zase do vypravování a vypravovala a vypravovala, až je najednou vyrušila panička, která volala Maxíka domů. A jak tak chodila po zahradě, a koukala, kde Maxík je, viděla i Minďu, a tak se jí neopomněla zeptat, kde byla, že ji už také volala domů. No jo, Minďa si jen odfrkla a řekla si pro sebe: „ Žádná škoda, já měla jinou zábavu“. A šla s paničkou a Maxíkem domů.

Schůzka se Zrzánkem a Mickou a další vyprávění o ZOO

Utekly dva dny a to byl čas, kdy se měla zase Minďa sejít u skalky se Zrzánkem a Mickou. A tak se nemohla dočkat, kdy bude odpoledne a už čekala u dveří, kdy ji panička pustí ven. Maxíkovi řekla, že jde zase na kočičí táčky, ať se nezlobí a slíbila mu za to, že až se vrátí, že mu zase bude vypravovat, co jim Zrzánek řekl nového.

Vyběhla ze zahrady, jako když ji hoří za patami, rychle přeběhla koleje, ale napřed se podívala, jestli nejede náhodou vlak. Nejel. Ono je to taky dost slyšet u kolejí, protože když jede vlak a není ještě ani vidět a je někde v dálce, tak koleje začnou dunět a čím víc se vlak blíží, tím víc koleje duní nahlas, až z toho někdy brní uši.

Koleje rychle přeběhla a už si to metelila ke skalce. Ale byla tam zase první. Nikdo tam ještě nebyl. A tak si sedla a trochu si vyčistila kožíšek, aby byla upravená na to setkání. A jen co si dodělala toaletu, přišel Zrzánek i s Mickou dohromady.

Micka měla dojem, že pro ni Zrzánek zaskočil, aby ji zase ohlídal, kdyby se na ni náhodou zase vyřítil nějaký veliký pes. A taky si myslela, jestli se náhodou Zrzánek do Micky nezamiloval, protože si všimla, že po ní nějak zálibně minule pokukoval. A tak se všichni vzájemně pozdravili, našli si každý místečko, na kterém by se jim dobře sedělo a Minďa byla už celá netrpělivá a čekala, kdy Zrzánek začne vypravovat, jak to bylo v té zoologické zahradě, protože to posledně nedopovídal.

Posledně skončil, jak byli u slonů, a že měli malou ohrádku před svým výběhem a příkop, aby se tam nikdo k nim nedostal. Zrzánek se divil, jaká to jsou veliká zvířata a jaké mají dlouhé nosy. To ještě nikdy neviděl. Jirka mu vysvětloval, že to jsou choboty, a že se tak sloním nosům říká. A taky mu povídal, že slon umí s tím chobotem nabrat vodu a pak ji na někoho vystříknout, když mu někdo něco zlého udělá. Prý zažil jednou v cirkusu, když se tam byl podívat, ale ten Jirka – jeho páníček, ne Zrzánek, že slona jeden pán štípnul do chobotu, když šel okolo manéže kolem dokola. Ten slon si to zapamatoval, kdo mu to udělal, a když ještě jednou znovu zopakoval svoje číslo, nabral si do chobotu vodu u vstupu do manéže, a když šel okolo toho pána, tak tu vodu na něj z toho chobotu vystříknul. To bylo tedy haló v celém cirkusu! To se lidé divili. Pán byl celý zmáčený a ani nedutal, protože věděl, že tomu slonovi ublížil, a že to byla odplata. Po tomto čísle se mu přišel dokonce omluvit i sám ředitel cirkusu, a jen tak mimochodem se ho zeptal: “Neprovedl jste nic tomu slonovi? On nikomu jinak neubližuje, jen když mu někdo něco provede.“ Tak se pán přiznal, že ho „malinko“ štípnul. Ono to asi malinko nebylo a to určitě ředitel věděl, protože svoje zvířata znal a věděl, jak se chovají a proč někdy takhle vyvádí.

Zkrátka zvířatům se ubližovat nemá. Tak tenhle pán si to vzal jako ponaučení a už snad nikdy nic takového neudělal. On to možná ani tak zle nemyslel. Ale možná, že se chtěl sám přesvědčit, zda je to pravda, že sloni umí, když jim někdo ublíží také toho dotyčného potrestat, jak o tom slyšel.

„Tak jsme šli od slonů pryč“, pokračoval dál Zrzánek „a šli jsme dál, a tam jsem zas viděl taková strašně moc vysoká zvířata, ale myslím, že jsem se Vám o nich už posledně zmiňoval. Ta vám byla celá flekatá. Byla hnědá a měla po sobě bílé fleky a strašně moc dlouhé krky. Tedy to jsem ještě něco takového neviděl. No, však mě na to páníček upozorňoval, že uvidím v zoologické zahradě zajímavá a zvláštní zvířata, která jsem ještě nikdy neviděl, ale já tomu nechtěl vůbec věřit a teď jsem se sám na vlastní oči přesvědčil, že je to pravda. Koukal jsem na ně jako blázen, jak mohou mít takové dlouhé krky. A jak se musí ke všemu tak shýbat, aby na to dosáhli. Ale za to, že mají tak dlouhý krk, tak dosáhnou i na strom. To po něm nemusí zase lézt, jako my kočky. No, byl jsem z toho celý paf, to vám tedy řeknu, mňau“.

Zrzánek vypravoval a vypravoval, a Micka s Minďou poslouchaly, aby jim neušlo ani slovíčko.

„Pak jsme uviděli zase zvířata, která byla podobná slonům, ale měla takovou divnou hranatou hlavu a vepředu měla takový roh“, pokračoval Zrzánek.

„Sloni sice taky měli vedle chobotu takové dva bílé rohy, ale tohle zvíře mělo jen jeden a pořád s ním rýpalo do kmene stromu, který tam ležel na zemi. Vůbec se mně to zvíře nelíbilo. Jirka mi řekl, že je to nosorožec. No jo, jméno mu tedy náramně pasovalo, mňau…

Pak jsme pokračovali dál a tam byl rybník, a v něm se válela taky divná zvířata. Byly jim vidět jen oči a kus čela s ušima, někdy zdvihli trochu víc hlavu nad hladinu, ale tělo jsem neviděl. To prý byli zase hroši. Ti jsou rádi ve vodě, proto byli v tom rybníce. Tedy co já tady všechno viděl za zvířata, to jsem vůbec netušil, že taková zvířata na světě vůbec žijí.

Ale všechno vám to vyjmenovávat ani nebudu. Bylo jich strašně moc a některé jsem už i zapomněl, jak se jmenovali. Pamatuji si ale na velké ptáky, a to jsem tedy ale kulil oči! Ti byli vysocí jako lidé, ba ještě víc! A měli takovou malinkatou hlavičku oproti svému tělu. To prý byli zase pštrosi.

“ Kdoví, když mají tak malou hlavu, tak mají i malý mozek, a kdoví, zda jsou v tom případě chytří? To by mě tedy moc zajímalo. To zvíře se mi tedy vůbec nelíbilo,“.

A Zrzánek vyprávěl, kam všude ještě šli a co všechno viděli. Taky viděli medvídky malé, i veliké a huňaté a těch se Zrzánek bál. I vlci tam byli! Jéjda, to si vzpomněl na pohádku o Červené karkulce, jak vlk sežral babičku a už tahal Jirku od nich pryč. Ale Jirka mu řekl, aby se nebál, že jsou za plotem a že mu nemohou ublížit.

„Představte si“, byli tam i krokodýli a ti měli tak ohromnou tlamu, že by se mu do ní vešlo snad dvacet koček, možná, že ještě víc. A těch zubů, co měli! Jéjda, já už jsem chtěl jít od nich pryč, ale Jirka s Květou mě pořád vodili na vodítku, hnout jsem se jinam nemohl, a tak jsem s nimi musel pořád chodit, kam chtěli oni.“

„Najednou jsme ale přišli ke klecím, kde byla podobná zvířátka, jako jsme viděli na tom ostrově, jak jsme pluli tou lodí. A já tam viděl tu opičku na stromě. Tady jich bylo spousta a různých jiných a ještě hezčích. Koukali na mě a já zas na ně. Tam se mi líbilo nejvíc. Odtud jsem se nechtěl ani vůbec hnout. Tady bych vydržel stát a dívat se na ně dlouho. Byli strašně roztomilé. Natahovali ke mně ručku a žebrali, a nejenom ke mně, ale i k druhým lidem, aby jim něco dali. Ale ono se jim jídlo dávat nesmělo, aby prý nebyli pak nemocné. Ty Vám byly tak krásné, očička měly jako korálky, pořád s nimi všelijak kroutily, a já se na ně nemohl vynadívat. Však u nich taky byla spousta i jiných lidí, nejenom my.“

A tak Zrzánek vyprávěl, jak chodil s Jirkou a Květou po celé zoologické zahradě, a jak taky zamířili do oddělení, kde měli papoušky. Tam se to Zrzánkovi taky líbilo, protože viděl tolik různých papoušků krásně zbarvených, které v přírodě normálně vidět nejsou. Některé byly hodně velké, jiné menší a pak i malé. Ale skřehotaly, že se mu ten jejich zvuk už přestával líbit.

Po této prohlídce ještě zamířili k největším opicím, ke gorilám a taky ještě k šimpanzům a tím skončili prohlídku zoologické zahrady. Zrzánek byl už docela unavený, už se mu ani nechtělo chodit, jak ho bolely nožičky. Tak zamňouknul, udělal takový smutný kukuč na Jirku a Jirka ho vzal do náruče. Už mu rozuměl a věděl, že toho má už dost. Však byla zoologická zahrada docela velká a oni byli taky docela unaveni. Ale protože měli žízeň, tak se ještě zastavili v hospůdce, kde bylo venkovní posezení a dali si něco k pití a Zrzánkovi poprosili o vodičku do misky. Ten se napil, a ani nedutal a nebrumlal, že to není mlíčko, na které je zvyklý. Byl tak uchozený a unavený, že pak Jirkovi usnul v náručí, jak se zvedli a šli z hospůdky už k autu.

Nasedli do auta, Jirka Zrzánka položil opatrně na zadní sedačku, kde byla pro něj připravená deka, Zrzánek se na ni schoulil, zavřel očka a usnul.

Jirka nastartoval auto, Květa seděla vedle něj a pomalu se rozjeli do svého prozatímního domova – do hotelu. Unavení došli na pokoj. Zrzánkovi Jirka hned nalil do misky mlíčko, o které byl na výletě ošizen, Zrzánek se pořádně napil a znovu ulehl na křesílko a pokračoval dál ve spaní. Jirka s Květou, protože byl už večer, tak si došli do restaurace v hotelu na večeři. Za chvíli se vrátili a viděli, že Zrzánek je pořád v limbu. Tak byl unaven tou procházkou po zoologické zahradě, ale i oni toho měli dost. Ani už nešli na večerní procházku okolo moře, jak měli v úmyslu. Osprchovali se a hupli do postele a za chvíli se propadli také do náruče Orfeovy, tak jako Zrzánek.

A tak až sem došel Zrzánek ve svém vyprávění o zoologické zahradě oběma svým přítelkyním - kočkám, jak Mindě, tak Micce.

Minďa přemýšlí…

Už se začalo pomalu stmívat, a tak řekl Mindě, že to je prozatím dnes už všechno a další vyprávění bude, až se zase uvidí příště. Smluvili se zase, kdy se opět příště sejdou. S Minďou se Zrzánek i Micka rozloučili, popřáli jí dobrou noc a odcupitali spolu ke svým domovům.

Minďa se za nimi ještě ohlédla, když byla za kolejemi a jen tak pro sebe se ušklíbla a řekla si: “Vy mně nic holoubci neříkejte, Vy jste se do sebe určitě zamilovali. To já poznám na první pohled. Taky už mám něco za sebou.“ A šla pomalu domů.

Doma ale nevyskočila na okno, jako to obvykle dělávala, a nezaškrábala na něj, aby o ní panička věděla, ale zalezla si okénkem do sklepa, kde měla pelíšek na spaní a ulehla, plná dojmů ze Zrzánkova vyprávění. Však na to bude zítra dost času, aby se podělila o to, co zase nového slyšela od Zrzánka a povyprávěla to zase Maxíkovi.

Nedalo jí to a přemýšlela, co toho Zrzánek ve světě viděl a co všechno prožil. Tolik zvířat viděl a jaká…To ona nikdy neuvidí. A kdyby sem aspoň do tohoto města přijel cirkus, to by se tam taky mohla podívat jako Zrzánek. Ten byl taky v cirkusu, jak jim vyprávěl. Ale možná, že tady již cirkus byl, ale ona se to nedozvěděla. Číst neumí a nikdo jí to také neřekl. Musí říci Zrzánkovi a Micce, protože bydlí na opačném konci města, aby dávali pozor, jestli neuvidí někde nalepené nějaké plakáty, když půjdou přes město. Tam by na nich mohlo být namalováno nějaké zvíře, třeba tygr, jak ho viděl Zrzánek v cirkusu, a to by určitě poznal, že je to upoutávka na cirkus, když už v něm byl. Řekla si, že mu to nesmí zapomenout říct.

Plná myšlenek na jeho vyprávění za chvíli taky usnula. Jak tak zabředla do spánku, tak se jí zdálo, jak jde hustým lesem a najednou viděla v dálce před sebou ohromnou kočku, která se chystala ke skoku. Samozřejmě že na ni, vždyť tam nikdo jiný taky nebyl, než ona. Strašně se lekla a chtěla honem uhnout za strom a schovat se, ale v tom se probudila. Chvíli se rozhlížela, nemohla se honem vzpamatovat z toho snu, co se jí zdál, až procitla úplně a zjistila, že se jí to jenom zdálo. To si oddechla. To byl tedy hrůzostrašný sen. Neuměla si vůbec představit, kdyby se jí to stalo ve skutečnosti. To by se asi nezachránila před takovou velkou kočkou. To byl možná ten tygr, jak o něm Zrzánek vyprávěl, že ho viděl v cirkusu. A protože byla plná dojmů ze Zrzánkova vyprávění, tak se jí o tom pak zdálo.

Trošku se protáhla, vstala, vyskočila na okénko a rozhlédla se okolo. Byla už tma, ale na rohu zahrady, kam dohlédla, byla na vysokém sloupu svítilna, a tak bylo vidět, že se tam na cestě něco pohybuje. Vylezla z okénka ven a šla se podívat, co to je. A on to šel po cestě ježek…Chtěla na něj zavolat, kam že to jde takhle večer za tmy, ale ježek najednou zmizel. Tak dávala pozor, ale už ho neviděla, protože zašel do míst, kam už světlo z lampy nedopadalo a byla tam tma. A běžet za ním nechtěla. Kdoví, jakou měl náladu a jestli by jí vůbec odpověděl.

Vrátila se zase do okénka, protože tráva byla vlhká, byla už noc a máčela jí kožíšek. A to neměla ráda. Ještě chvíli poseděla v okénku, koukala se svými lucerničkami všude okolo, ale nic ji nezaujalo, a tak zase hupla do sklepa na pelíšek, stulila se do klubíčka a pomalu se jí zavřela očka a Minďa zase usnula.

Další pokec s Maxíkem

Tentokrát se jí už nic nezdálo, a tak se vyspala do růžova. Ráno po vyspání vyskočila zase do okénka, oběhla dům, vyskočila na okno a zaškrábala na něj, aby ji panička uslyšela. Naštěstí byly otevřené dveře do kuchyně a panička byla poblíž, a tak ji otevřela okno. Minďa vlezla dovnitř a rozhlédla se, kde je Maxík. Ale toho neviděla. Ten pobíhal na zahradě, a tak se divila, že ho nikde neviděla. Bodejť by ho viděla, když byl u slepic, které byly z druhé strany, a tam nenechal v klidu zase kohouta, který na něj kokrhal a nadával, jen se mu prášilo od zobáku, protože mu plašil slepice. Maxík na něj zase štěkal, a tak na sebe vzájemně ve své řeči pokřikovaly.

Panička nalila na misku Mindě mlíčko, pohladila ji a zeptala se, jestli se dobře vyspinkala. Minďa ji rozuměla, a tak zamňoukla, že ano. Ona se zvířátka naučí rozumět lidské řeči, ale mluvit, to se nenaučí, to jim zkrátka nejde. A tak se pustila do mlíčka a vypila skoro celou misku, jak bylo dobré. Však taky večer žádné neměla, protože byla na táčkách s kamarádama a pak, když se rozloučili, tak si zalezla hned do svého pelíšku ve sklepě. Tak si teď na mlíčku moc pochutnala. Panička ji také dala ještě kousek masíčka na jiný tácek, ňam, to byla ale dobrota! Jen se olízla, jak ji to chutnalo.

Teď už měla nacpané bříško, vyspalá taky byla dorůžova, a tak zamňoukla, aby ji zase panička pustila ven. Vyběhla, jako by jí hořelo za patami. Šla hledat Maxíka, kde je. Našla ho podle kdákání slepic a kokrhání kohouta a sem tam štěknutí u slepic u ohrady.

„Ahoj“, už na něj volala z dálky Minďa.

Maxík se otočil a už k ní běžel. Taky ji pozdravil a vyčítavě jí řekl: „Kdepak jsi tak dlouho byla? Už mně bylo smutno a těšil jsem se, jak mně budeš zase vypravovat další Zrzánkova dobrodružství“!

Minďa se mu omluvila a řekla, ať se nezlobí, ale že se vrátila až večer dost dlouho a byla už unavená, tak že zalezla do sklepa na svůj pelíšek a usnula jak špalek. Ale taky mu řekla, že se v noci probudila a že měla děsný sen. A vyprávěla mu, o čem se jí zdálo. Maxík z toho byl celý paf a řekl jí, že by se taky vylekal, kdyby se mu něco podobného zdálo, ale že zatím žádné strašidelné sny neměl. Minďa mu řekla, že když se probudila z toho snu, tak vyskočila na okénko, aby se z něj trošku vzpamatovala. A když se tak rozhlížela z toho okénka, viděla jít po cestě ježka, ale že jí zmizel za chvíli ve tmě. Chtěla se ho zeptat, mňau, kam že to jde takhle v noci. Ale když zmizel, tak jej nechala být a zalezla si znovu do sklepa na pelíšek.

Maxík ji vyprávěl, že byl s paničkou na procházce až u lesa, za koupalištěm. Vešli do něj, a jak to tam krásně vonělo jehličím. Říkal jí, jaká to byla krásná vůně, a pak vyšli z lesa zase ven na jinou cestu. Tou se vydali zase nazpátek okolo toho samého lesa, a že v něm viděli srnku. Ale jak je uviděla, že se dala na zběsilý útěk a za chvíli jim zmizela z dohledu.

„Představ si, já jsem ještě takové zvíře neviděl,“ říká Mindě Maxík. Minďa mu řekla, že ona už ano, že jsou občas srnky naproti jejich domu na té veliké louce, kam se ona chodí někdy proběhnout k potůčku.

Maxík jenom kulil oči, no jo, on se nemůže sám proběhnout jako Minďa. Minďa mu ale hned v zápětí řekla, že je viděla jen dvakrát a že jsou srnky plaché, a lidí se dost bojí.

Pak ještě povídal Maxík, že šli také okolo nemocnice, kde se léčí lidi, když mají nějakou nemoc. To mu řekla panička, a tak to taky řekl Mindě. A pak že došli znovu k tomu koupališti, okolo kterého už jednou šli, obešli ho a pak že už šli domů. Řekl jí taky, že se mu procházka moc líbila, že už dlouho nikde tak daleko nebyl, a tak byl moc rád.

„V lese to tak krásně vonělo jehličím, až mě to polechtávalo čumáček, jaká to byla vůně,“ znovu Maxík opakoval Mindě.

„Pořád jsem čuchal a čuchal a nemohl se té vůně dočuchat. To stromy tak nevoní, co máme na zahradě, anebo co jsou na ulici v aleji. Tak rád bych se tam zase podíval! Panička prohodila, že půjdeme zase spolu brzo na procházku, a tak snad půjdeme zase do toho lesa“ svěřoval se Maxík.

A tak spolu klábosili a klábosili, bylo hezky, a tak se jim domů nechtělo. Panička je za chvíli volala, ale oni seděli dál, a tak panička usoudila, že se jim domů nechce, a tak je nechala být. Proč by seděli doma, když mohou být na zahradě a na čerstvém vzduchu a navíc sluníčko zase začalo ukazovat svoje paprsky, tak to vypadalo, že bude hezký den.

Minďa mu začala vyprávět všechno to, co jim včera Zrzánek povídal o svém dobrodružství v zoologické zahradě. Co všechno tam viděl, jaká divná zvířata s chobotem a s rohama, jak se tomu podivoval a jak tam taky byly opičky, které se mu nejvíc líbily. A jak z toho byl ze všeho pak hrozně unavený, že usnul páníčkovi v náručí. Zkrátka byl to krásný, ale i únavný den na zážitky. A tak že už byl rád, že jedou domů. Doma prý usnul, když ho páníček vyndal z auta nanovo a spal jak dudek až do rána. A že jim bude příště vyprávět, co všechno ještě viděli na té dovolené.

Ale taky mu řekla, že má podezření, že se Ti dva Micka a Zrzánek do sebe zamilovali. Že by za to chtěla dát i packu do ohně, že to tak je. Však to ukáže příští doba. A potutelně se usmívala.

Jak tak seděli na svém oblíbeném místečku na zahradě, prolétla okolo nich straka. A zakrákala takovým skřehotavým hlasem, že je to vyrušilo z jejich povídání. Kočka se po ní ohlédla a pohrozila jí, ať si dá ni příště pozor, že se jí ten její hlas vůbec nelíbí a že by na to mohla doplatit. Ale straka odletěla o kus dál na jasan ve výtopně, až na jeho vrchol a tam znovu skřehotala dál. Minďě se to vůbec nelíbilo, protože ten její skřehot byl slyšet i z toho jasanu, i když trochu slaběji.

Straky mají škaredý hlas, ale zato jsou hezky zbarvené. Jsou černobílé a velké asi jako sojky. Ale ta je ještě hezčí, sojka má i modrá pírka. Ale ty jsou vidět ponejvíce jen v lese. Málokdy zaletí někam na louku, a když, tak ta louka musí být poblíž lesa.

Na jasanu ve výtopně taky někdy hnízdily i poštolky. A to jsou dravci. Nejsou sice tak velké, jako orel, nebo sup, ale také unáší kuřátka, o čemž se přesvědčila i panička. Jednou se jí vylíhla taková hezká žluťoučká kuřátka, jejich maminka – slepička, okolo nich chodila a hlídala je, ale co to bylo platné.

Najednou se objevila poštolka a šup, už měla jedno v pařátech. Odletěla s ním na strom. Slepice kdákala jako zběsilá, protože to bylo její děťátko. Panička byla zrovna na zahradě, a tak se běžela podívat, co se to děje, ale ničeho si nevšimla. Poštolka byla už dávno pryč i s kuřátkem.

Kdepak by ji napadlo přepočítat kuřátka, natož, že se na ně přilítla podívat poštolka a jedno ukradla. Až druhý den, když šla otevírat kurník a nasypat jim krmení, tak si všimla, že jich je nějak málo, a tak je začala počítat a zjistila, že jich je dokonce o tři méně, a bylo ji to divné. Podívala se i po kurníku, jestli tam není nějaké kuřátko schované, nebo nedej Bože i mrtvé. Nebylo! Nevěděla, proč kuřátka zmizela. Myslela si, jestli se tam neukázala náhodou lasička, nebo taky kuna, ty chodí na kuřátka a taky na vajíčka.

Až jednou takhle seděla na zahradě a co neviděla – poštolku! Poštolka letěla hned k výběhu u kurníku a už, už by zas bývala popadla další kuřátko, ale panička ji hnala klackem a křičela na ni, že poštolka hned odlétla. A tak už věděla, kam se ta chybějící kuřátka poděla! Tak nechala ještě potáhnout celý výběh seshora drátěným pletivem s drobnými očky, aby se na ně nikdo nedostal. A tak měla poštolka utrum. Už si na nich nemohla pochutnat.

Tak je to v přírodě…malé podlehne většímu.

Minďa si s Maxíkem pěkně povídali. Minďa byla starší, a tak toho věděla o hodně víc, a tak Maxíka zasvěcovala do různých věcí, které byly pro něj ještě záhadou.

A jak tak byli v tom vypravování, projelo okolo jejich zahrady velikánské auto, že se sotva vešlo na cestu a málem by jim zbořilo plot. I panička vyběhla ven se podívat, co se to děje, protože okna z domu vedla na ulici, a tak hned všechno viděla a také slyšela. Dříve tam vedla do výtopny jen taková úzká cestička, až později se rozšiřovala čím dál víc, až tam projelo i osobní auto a teď dokonce nákladní. Jelo tam popelářské auto a mělo co dělat, aby vytočilo zatáčku, takže i roh plotu už to jednou odnesl. Nepočítalo se dříve, že tam budou jezdit taková veliká auta, proto tam byla jen úzká cestička. Až postupem doby se rozrostla a přistavěla a rozšířila se výtopna a tím tam začaly k ní jezdit i velká auta.

Panička čekala venku, kdy se bude auto vracet a my s Maxíkem jsme taky koukali, co se bude dít. Popeláři vyklepali popelnice do auta, nastartovali a už sjížděli pomalu dolů. Dolů jim to šlo líp než nahoru. Zatočili zase okolo rohu našeho plotu, před kterým byl kdysi ještě kousek trávníku, ale kdeže jemu byl už konec. Tím ježděním aut nahoru a dolů docela zmizel. Ještě že tam byl i sloup s osvětlením na rohu. Na ten muselo každé auto dávat pozor, aby do něj nevrazilo, protože se po něm zespoda ze země táhlo elektrické vedení.

Auto odjelo a panička po nás koukala, jestli nechceme domů. Ale nám se na zahradě líbilo a domů jsme nechtěli. Tak nás tam nechala, ale taky nás napomenula, abychom byli hodní a nehonili slepice, což se přiznám, že to je moje oblíbená zábava. Ne honit slepice, ale kohouta, na toho mám zálusk, protože se mně líbí, jak se umí rozčertit a pak i slepice potom pobíhají sem a tam a kdákají jako o závod. A já mám z toho náramnou psinu, mňau.

Koukali jsme na paničku, když nás napomínala, jako dva svatouškové, zkrátka jsme dávali najevo svým pohledem, že my dva bychom nikdy a za nic neudělali něco, co by se jí nelíbilo. Ale někdy nám lumpárna koukala přímo z očí, aspoň tak to někdy panička někomu povídala, když přišla na nás řeč.

Nevím, jestli nám věřila, když jsme ji to v duchu slíbili, protože mluvit jako lidi neumíme, ale já jsem nepatrně mňoukla a Maxík zaštěknul. Tak jestli tomu rozuměla, to nevím. Ale že by nám to doopravdy věřila, to si myslím, že spíš ne, protože se už přesvědčila o našich lumpárnách. Ale co bychom taky jinak dělali? Musíme se něčím zabavit! To přece nejde jen sedět a koukat do blba. Vždyť bychom se unudili, jen se válet doma v křesílku, nebo na gauči.

Vetřelec

Jak jsme tak leželi na trávníku oba dva, najednou se splašil kohout a začal kokrhat, jako když ho na nože bere a slepice lítaly z jednoho kouta na druhý. Tak jsme zpozorněli, a oba jsme se šli podívat na to jejich království, co se to tam u nich děje.

No, nevěřili byste tomu! Na jejich kurníku seděla nahoře cizí kočka. Celá černá, jen měla na čele bílou lysinku a taky na nohou bílé ponožky. Tedy to se jen tak říká, ponožky samozřejmě neměla, ale tlapky měla taky bílé. To byla ale drzost, že tam vyskočila, vždyť to je můj rajon a já jsem tu pánem! Co tady dělá a kde se tu najednou vzala? Zamručela jsem na ni pořádně, aby odtamtud vypadla.

Ani si mě nevšimla, koukala na kuřátka, která se tam batolila okolo slepice a kdoví, jestli si na ně nedělala zálusk. Malé žluté kuřátko totiž vypadá jako ptáček a já jsem si taky už nějakého toho ptáčka slupla, a tak vím, že masíčko z nich je dobré. Ale byla jsem za to moc a moc hubovaná od paničky, a tak jsem si sama sobě slíbila, že už to nebudu dělat a to jsem taky dodržela. Vždyť dostávám dobře najíst, hlad nemám, dostávám i masíčko, tak proč bych chytala ptáčky. Když jsem to dříve dělávala, tak to bylo ještě z nerozumu, nevěděla jsem, že se ptáčky nesmí chytat, protože jsou užiteční. Ale je to náš přirozený instinkt, za to snad ani nemůžeme, že nás tahle chuť někdy na ptáčka popadne. Ptáčci chytají různé broučky a červy, které žerou listí na stromech a keřích a taky někdy provrtají dírky do kmenu stromu a pak strom, nebo keř uvadá a už ani nerodí žádné ovoce. A tak i ti ptáčkové jsou užiteční, jako my. My zas chytáme myšky, které taky nadělají plno škod. Anebo třeba to ošklivé zvíře, které jsem viděla v potoce – ropucha, i když je ošklivá, tak je taky moc užitečná.

Kočka tam pořád seděla a číhala a to už jsem věděla na sto procent, že má zálusk na kuřátka. Ale tak snadno by se na ně nedostala, když panička natáhla nahoru ještě pletivo kvůli poštolce. Ale možná, že by si našla někde skulinu, kterou by se protáhla dovnitř. A tak jsem nemeškala, vyskočila jsem na ohradu, co měli slepice okolo sebe, a skočila na kurník a rozpřáhla jsem se tlapkou a takovou jsem ji jednu ubalila, že milá kočka sletěla dolů překvapená mezi slepice. Ona tam přece jen díra byla! Tohle ta kočka nečekala, protože číhala, jak by nejlépe ulovila nějaké kuřátko. Slepice se leknutím rozutekly do všech koutů, kohout začal kokrhat a vystartoval hned proti kočce, roztáhl křídla a začal ji nahánět a taky jsem viděla, jak ji klovnul do hlavy. A že to bylo pořádné klovnutí, dala kočka hned najevo hlasitým zamňouknutím. Spíš nářkem. A já si ještě přisadila. Rozpřáhla jsem pořádně obě přední tlapky a mydlila ji hlava nehlava.

A než stačila utéct zase tou dírou, slízla to ještě jednou od kohouta, který nemeškal a ještě ji stačil znovu klovnout a křídly ji pořádně vyprášit kožich.

Milá kočka vzala do zaječích přes ohradu a pelášila přes další plot u naší zahrady, a tak si myslím, že ji přešla nadobro chuť, se sem ještě někdy podívat.

To mě spadl ale kámen ze srdce! Vždyť já jsem se vlastně přičinila o záchranu kuřátek! Kdyby to tak panička věděla, jaký jsem udělala hrdinský čin! Ale i kohout nezůstal pozadu. Ten dal taky kočce co proto! Jak jsem tak stála nahoře na kurníku, tak jsem zamňoukla, aby si mě všimnul, a uznal, že mám taky zásluhu na tom, že jeho dětičky nepřišly k úhoně. Vzhlédl ke mně nahoru a zakokrhal, ale tak nějak jinak, než když ho zlobím a je na mě rozčertěný. I v těch jeho očích jsem viděla tak něco jako poděkování, já vám nevím, ale aspoň se mi to zdálo. No ať je to jak je, zkrátka kuřátka jsme zachránili oba dva. Ale ani Maxík nezůstal pozadu, protože se snažil zase štěkat tak nahlas, aby tu kočku z té ohrady od slepic vypudil. Takže měl taky zásluhu na záchraně kuřátek.

A tak jsem zase slezla z toho kurníku a seskočila do zahrady k Maxíkovi. Ten mi vysekl poklonu za to, že jsem se nic nebála a vyskočila na kurník k cizí kočce a pak zase dolů a oháněla se po ní tlapkami. Řeknu Vám, že jsem v tu chvíli byla i trochu pyšná, mňau, i když jsem to nedávala najevo, ale polichotilo to moje srdíčko, že mě Maxík pochválil.

Však si zvířátka mají taky pomáhat, nejenom lidé. Věřili byste, že jsem měla najednou takový krásný pocit u srdíčka? To se mi ještě nikdy nestalo. Však jsem se ještě také nikdy nenatrefila k něčemu takovému, jako teď.

Já nevím, ale mám takový dojem, že jsem se nesla i docela hrdě, ale najednou jsem si uvědomila, že nemá být žádný tvor ať malý, nebo velký na nic pyšný, co udělal dobrého. Má to být samozřejmostí, mňau, když někdo potřebuje pomoc a on mu může pomoci a zasáhnout v tu pravou chvíli.

Zasloužený odpočinek

Najednou jsem měla potřebu jít domů, a také jsem dostala chuť na mlíčko. Vyskočila jsem na okno, ze kterého jsem se vždycky snažila na sebe upozornit paničku a zaškrábala na okenní tabulku. Panička měla naštěstí otevřené dveře do kuchyně, a tak mě za chvilku uviděla a pustila mě dovnitř. Ty dveře jsou otevřené vždycky od jara do podzimu, protože je teplo. Pak, až se začne topit, tak je panička zavírá, protože tam je předsíň a v ní se netopí a to by pak šla zima i do kuchyně. Šla pustit domů i Maxíka, protože věděla, že jsme na zahradě byli spolu.

Maxík dostal na misku už večeři, měl rýži s masíčkem, krásně to vonělo, že jsem se mlsně olizovala, a kdyby se panička nekoukala, určitě bych se k misce přiblížila a nějaké to sousto bych se mu snažila ukrást. Ale s ním nejsou žádné žerty, když jí. Kdepak, to jsem jednou zkusila u Filípka a se zlou jsem se potázala. To by tam nesměl u misky být, musel by na misce něco nechat, teprve pak bych se opovážila mu to sníst. Jinak ne. Ale panička viděla, že mlsně koukám, jak jí, tak mě také dala na misku to samé, co měl Maxík. Jéjda, to vám byla dobrota! Oba jsme to všechno snědli a ještě jsme koukali, jestli nedostaneme náhodou nášup.

A dostali! Panička viděla, jak jsme to rychle spořádali, tak nám ještě každému přidala. A já měla ještě nakonec mlíčko, kterým jsem to zapila a Maxík zase vodičku.

Řeknu vám, že ten dnešní den, jsme si tedy užili! Jak na dobrodružství a zážitek s cizí kočkou, tak i navrch ještě s dobrou večeří.

Po takové dobré večeři jsme se oba natáhli na gauč, to jsme měli dovoleno a tím, jak jsme měli plná bříška, tak jsme usnuli. Probudili jsme se, až když se panička dokoukala na film v televizi a ještě nás dala oba vyvenčit. Já jsem ale domů jít na noc nechtěla. Popřála jsem Maxíkovi dobrou noc a šla jsem se ještě chvíli proběhnout okolo našeho domu na ulici. Pak jsem hupla okénkem do sklepa a natáhla se na svůj pelíšek, kde bylo přece jen chladněji, než doma. Doma v bytě bylo na mě dost horko.

Jak jsem tak ležela, tak jsem si v duchu promítala, co jsem za celý den prožila. Bylo toho dost! V hlavě se mně promítla ta černá kočka, která byla u nás na kurníku. Odkud se tu vzala? Nikdy jsem ji neviděla, jak jsem tak chodila na průzkumy okolo našeho domu okolo potoka. Možná, že přišla z druhé strany silnice. Je tam ještě spousta dalších ulic, které na ni navazují, a dost postavených domů.

Budu se tam muset někdy vypravit a porozhlédnout se. Asi tam někde bydlí v nějakém tom domě.

A tak se Minďě tím přemýšlením pomalu zavíraly oči, až usnula docela…

Průzkum okolí

Druhý den ráno byla již brzo vzhůru, a tak vylezla okénkem ven. Pořádně si protáhla přední nožky, pak zadní nožky, udělala si ranní toaletu, a protože neměla žádný hlad, tak se vydala na průzkum, jak si včera večer předsevzala.

Vydala se na druhou stranu od jejich domu. Musela přejít zase koleje, ale jiné, než ty, přes které chodila na skalku. Koleje, které teď přecházela, vedly jinam. A pokračovala dál, až došla k silnici a tady musela dávat dost pozor, protože tu jezdilo jedno auto za druhým.

Vzpomněla si, jak jednou panička vypravovala kamarádce, že na této silnici přejel autobus psa Lorda, kterého kdysi dávno měli. Teď se tomu Minďa ani nedivila, jezdilo tu opravdu dost aut i v protisměru. Rychle se rozhlédla, jestli nic nejede a honem přeběhla přes silnici a vběhla na takovou podobnou cestu, jaká vedla okolo jejich domu. Tady už to bylo klidné, a tak se rozhlížela z jedné strany na druhou. Prohlížela si domy a taky jestli tu není někde v zahradě pes, protože slyšela štěkot. A už ho taky viděla. Pes ji ucítil, protože ti mají čich, lepší než kočky. A už byl u plotu a štěkal na ni jak zběsilý.

„No, no, moc neštěkej“, snažila se Minďa navázat hovor.

„Já se tu jdu jenom porozhlédnout, jak to tady vypadá, ještě jsem tu nikdy nebyla. A když Tě tak vidím…neznáš náhodou černou kočku s bílou lysinkou na hlavě a bílýma packama? Nebydlí tu náhodou někde v okolí? Neviděl jsi ji?“

Ale pes rafal a rafal a vůbec jí neodpovídal. Tak si Minďa odfrkla, v duchu si myslela, že je to ťulpas, když neumí ani slušně odpovědět, natož ani pozdravit a šla dál. Proti ní jel někdo na kole, tak se uhnula, aby se mu náhodou nepřipletla pod kolo. To by to dopadlo! Mohli by být zraněni oba dva. A Minďa je malá, tak by mohla přijít i o život!

Jak tak míjela zahradu u jednoho domu, tak na ní viděla taková dvě bílá chundelatá zvířata. Byly to ovečky. To ale Minďa nevěděla. Koukala na ně, moc se jí líbily, jak byly kudrnaté. Připomínaly ji Maxíka, ten byl taky kudrnatý, ale černý. Kdoví, jestli to není jeho nějaká vzdálená přízeň. Ovečky najednou zamečely, až se Minďa lekla! Ne, to není určitě Maxíkova přízeň, on přece nemečí, ale štěká a kňučí. Chvíli na ně koukala, pak si všimla, že mají kopýtka a to Maxík taky neměl. Měl pacičky jako Minďa. A tak pokračovala dál. A co to vidí…Přes zahradu se mihla černá kočka! Že by to byla ona, co byla u nich? Tak zůstala chvíli stát, mňoukla pořádně nahlas, aby ji uslyšela a čekala, jestli se objeví. Čekala docela dlouho, ale kočka někam zmizela a už se neukázala. Tak si Minďa řekla, že to třeba nebyla ona, a jestli ano, a Minďu poznala tak se radši klidila pryč…

Minďa pokračovala dál…

Z obou stran ulice byly domy, okolo nich zahrady, plné stromů, keřů a taky květin. Dokonce viděla na jedné zahradě i malé jezírko.

„Kdoví, jestli tam nejsou taky rybičky“ řekla si a chvíli koukala a měla chuť vylézt na plot a jít se tam podívat. Ale v tom uslyšela štěkot a najednou se přiřítil k plotu tak velikánský pes, že jen polkla a vykulila oči. Postavil se na zadní nohy a předníma tlapama se skoro dotýkal špičky plotu. Minďa se lekla, aby ten plot nepřeskočil, a tak vzala do zaječích a pádila, co jí nohy stačily. A pes za ní, ale za plotem a začal taky štěkat jak pominutý. Ale k ní nemohl, byl mezi nimi plot. Jak tak utíkala, najednou štěkot umlkl, a tak se podívala, kde pes je a viděla ho tam stát u plotu, ale byl tam ještě další plot a přes ten by se nedostal. To už byla jiná zahrada, a tak za ní už nemohl běžet. To si oddechla. Musela si na chvíli sednout a vydýchat se, protože ji nestačil už dech, jak si to tak pelášila strachy, aby ji nedohnal.

Ale co to? Uslyšela zahoukání, tak ucukla, protože za ní zase jelo auto.

„Jéjda, ještě že zatroubilo, jinak jsem mohla být mrtvá, mňau a skončila bych, jako kdysi Lordík“, řekla si Minďa.

Ač se rozhlížela, jak chtěla a dávala bedlivý pozor, jestli neuvidí černou kočku, tak žádnou neviděla. Přemýšlela o té, kterou viděla, jak zabočila na cestu, ale nevšimla si, jestli má lysinku na hlavě. Cesta se jí zdála nekonečná, ale zabloudit nemohla, protože vedla pořád rovně a Minďa nikam neodbočovala. Řekla si, že půjde ještě chvilku, a když žádnou kočku neuvidí, že se vrátí a podívá se sem zase někdy jindy. Však to tady nezná, tak neuškodí, když to tu trochu prozkoumá. Třeba tu objeví něco hezkého…

A tak se taky stalo. Šla ještě kousek a uslyšela zase štěkat psa, ale tohle musel být malý pejsek, protože měl slabý hlásek. Za chvíli ho také viděla. Ano, by to maličký chlupáč, koukal na ni zvědavě, sem tam štěknul, ale hrůza z něj nešla. Vždyť byl skoro tak veliký jako Minďa, no, možná že o trošinku větší, ale o moc ne. A protože vypadal docela přívětivě, tak ho pozdravila a zeptala se ho, jestli tu na této ulici nežije náhodou černá kočka.

Pejsek ještě štěknul, ale to bylo na pozdrav. Zakroutil hlavou, že žádnou takovou nikdy neviděl a nezná. A taky jak, když je jenom na zahradě a nemůže jít ven. A protože byl takový vstřícný a milý, tak si Minďa na chvíli sedla u plotu a vyprávěla mu, co se u nich včera doma událo. Řekla mu, že to šla tady prozkoumat, jestli ta kočka není náhodou odtud. A taky mu řekla, že má doma taky psího kamaráda, že se jmenuje Maxík a že je to pudlík.

A tak, protože byl pejsek milý, dali se spolu do klábosení a povídali a povídali, až najednou pejska zavolala jeho panička. Minďa se dozvěděla, že se jmenuje Punťa, i když na sobě žádné puntíky neměl. Punťa na ni ještě zavolal, ať se přijde zase někdy podívat, že by byl moc rád. Minďa mu to slíbila a otočila se a pelášila už domů. U té zahrady, kde viděla tu černou kočku, se ale zastavila a bedlivě se rozhlížela, zda ji tam neuvidí…Neviděla. A tak běžela dál, až přiběhla k silnici, kde se musela zase rozhlédnout, aby nevběhla pod auto, jako kdysi Lordík. Tak ji honem přeběhla, zabočila za ní hned na ulici, kde byl jejich dům, přeběhla ještě koleje a za chvíli už byla doma. Přeskočila vrátka, hupla na okno, zaškrábala, aby ji panička slyšela a otevřela jí okno. Ale měla smůlu. Panička zřejmě buď nebyla doma, anebo byla v jiné místnosti, protože okno zůstalo zavřené. Jen slyšela Maxíka, jak se rozštěkal, to ji asi ucítil. Ale dveře do kuchyně byly zavřené, a tak zase seskočila dolů z okna a šla se podívat ke slepicím, jestli tam náhodou není panička a nedává jim krmení. Nebyla.

Kohout, jak ji viděl, začal zase kokrhat a spouštět na ni hrůzu.

„Prevít jeden, to si už nepamatoval, jak jsem mu zachránila kuřátko, jak sem vlezla ta černá kočka?“ Řekla si Minďa a utrousila si pod fousky, že nevděk vládne světem. Prskla na něj opovržlivě slinu, seskočila dolů ze sloupku u výběhu slepic a řekla si, že obhlédne okolí.

U potoka a setkání s ropuchou

Minďa vyskočila na vrátka plotu a šla se podívat přes louku a malý potůček k velkému potoku, jestli tam náhodou neuvidí tu škaredou ropuchu. A protože měla taky už hlad, když se ráno tak brzo probudila a šla na průzkum na opačnou stranu jejich ulice, začala si dělat laskominky na rybičku.

„Co kdyby tam zase náhodou nějaká proplouvala“, řekla si, a už pelášila o sto šest k potoku. V potoce bylo pořád málo vody, protože nepršelo, tak se nemohl naplnit, a tak skočila na placatý kámen, který vyčníval z vody, a začala číhat…

„Kvák, kvák“, najednou slyšela Minďa, a tak se otáčela, z které strany jde ten kvákavý zvuk. A najednou ji viděla, tu ošklivou ropuchu, se kterou se tu minule setkala.

„Ahoj!“, pozdravila ropucha. Minďa taky mňoukla na pozdrav.

„Kde se tu bereš“, ptá se ropucha. A tak ji Minďa řekla, že má hlad a že se přišla podívat, jestli by neulovila nějakou rybku. Že ještě dnes nic nejedla a že byla na obchůzce.

„Támhle pod břehem jsou dva pstruzi“, řekla ropucha. A ukázala jí kde, a tak Minďa polehoučku, aby ji nebylo slyšet a hlavně taky vidět, skočila z kamene na břeh a šla k místu, kam ji ukázala ropucha. Přikrčila se a pozorně se dívala dolů do vody. Byla ticho jako myška. Najednou viděla, jak se rozvlnila voda, a tak šup, natáhla tam tlapku, vystrčila drápky a vzápětí je zase zaťala a už držela v pacce pstruha. A honem sním na břeh a hned se do něj zakousla za hlavou, protože se mrskal a mohl by jí ještě znovu skočit do vody. Měl smůlu. Minďa, jak měla velký hlad, tak měla i velkou sílu a pstruha pevně držela, teď už oběma packama a zakousla se do něj.

Ropucha se jenom divila, jak je Minďa šikovná, jak se jí to povedlo ho hned chytit. Ta si jí ale teď vůbec nevšímala. Pustila se hladově do pstruha, protože jí už kručelo v žaludku. Když ho celého spořádala, tak si zase umyla tlamičku a packy, přičísla si fousky a teprve pak se po ní podívala.

„Mňau, to byla dobrota, jsi hodná, že jsi mě upozornila, kde jsou pstruzi. Já bych je tam nehledala. Moc Ti děkuji!“ Řekla jí Minďa.

Ropucha se jen divila, jak měla Minďa rychle rybu v sobě, a tak ji Minďa řekla, že měla už velikánský hlad, protože od večera nic nejedla a byla již docela pokročilá doba. A taky se jí zeptala, jestli taky jí pstruhy. Ale kdepak, ropucha chytala mušky, červy, slimáky a všelijakou podobnou havěť, ale ryby, ty nejedla. A taky měla hodně dlouhý jazyk a s ním se vždycky rychlým vymrštěním zmocňovala své potravy. To Minďa zas používala k chycení potravy drápky, kterými se zasekla, aby jí případná myška, nebo teď ryba neutekla.

Doma je přece jenom doma…

Protože se Minďa dobře najedla, tak na ni šlo spaní. Ale tady na břehu u potoka spát nechtěla, zatoužila po pelíšku, nebo si hupnout na gauč. Tak se s ropuchou rozloučila a popoběhla blíž ke svému domovu, doufajíc, že už bude panička doma. Přeskočila malý potůček, přeběhla louku, vyběhla po stráni nahoru na ulici a už byla u vrátek. Vyskočila na ně, pak hupla na okno a koukala se dovnitř, zda jsou otevřené dveře do kuchyně. Byly! Tak zaškrábala na okno a hurá! Panička byla doma, a uslyšela ji, a tak otevřela okno a pustila ji dovnitř.

„Kdepak jsi byla, ty tulačko?“ řekla jí. Minďa se jen protáhla, a zamňoukla, protože teď neměla náladu na nějaké povídání. Hupla na gauč, na kterém se vyvaloval Maxík, lehla si vedle něj, zamňoukla mu něco na pozdrav a už se jí za chvíli zavřela očka a byla v limbu. Však toho po ránu měla za sebou už dost. Maxík ji chvíli očuchával, protože z ní cítil rybinu. A tak si řekl, že byla Minďa zase na lovu…

Když se tak na ni koukal, tak si položil taky hlavu na přední packy a za chvíli usnul jako ona. Panička se po nich podívala a řekla si:

“ Vy jste mi to pěkná holota, doma jen chrápete, nacpete si žaludek a nic neděláte“. A tak je nechala být, ať spí, má od nich aspoň na chvíli pokoj. A dělala si svoji práci. Musela uvařit, pak umýt nádobí, čekalo ji taky žehlení a úklid. A měla ještě taky práci na zahradě. Zjistila, že se jí tam nastěhoval krtek a nadělal jí několik hromádek. Tak potřebovala kopečky zlikvidovat, a udělat nějaké opatření, aby jí tam nenadělal další škodu.

Jak tak kutila po doma v kuchyni, Maxík s Minďou zatím spokojeně spali, oba vedle sebe. Dokonce se o sebe i opírali. Panička se na ně zálibně podívala a říkala si, jak je to hezké, že se mají tak rádi, což většinou kočka se psem nejsou zas až takoví kamarádi. To je jen výjimka. A tak byla ráda, že mezi nimi nemusí dělat soudce, jako to bývá někde jinde v domácnostech. Jen výjimkou je někdy musí vyhubovat, a to když dělají spolu lumpárnu na zahradě u slepic a slepice s kohoutem pak jančí.

Otočila se zase ke své práci a začala vařit. Ale protože chtěla vařit guláš a jak vyndala maso z lednice, tak i když oba dva uličníci spali, vůně masa je probudila a už byli v pozoru. Seskočili z gauče dolů a hup, už byli u ní a žebrali. Minďa se dala do mňoukání, i když měla ještě plný žaludek ryby, kterou si ulovila v potoce a Maxík taky nezůstal pozadu. Škrábal paničku tlapkama a dožadoval se pozornosti a kousek toho masíčka. Aby měla od nich pokoj, tak každému kousek dala a vystrčila je ven na zahradu, jinak by se snad ani nedovařila oběda.

Moc dobře se na to ti dva uličníci netvářili, že je vyhodila ven, když vařila oběd z masa. Minďa vyskočila zase na okno a dožadovala se škrábáním, aby ji panička zase pustila dovnitř. Ale kdepak, ta byla ráda, že má od nich pokoj a neotravují ji žebráním.

Uvařila oběd, najedla se a pak se šla podívat na zahradu za těma dvěma nezbedy.

Lítali po zahradě jako diví a honili se spolu. A zase byl u slepic rámus, protože běhali okolo nich a kohout zase nadával a celý rozčepýřený hudral skoro tak jako krocan. Krocana v tomto domě neměli, ale měli ho u sousedů a ten tedy uměl nadávat nahlas, že se to rozléhalo i k nim do zahrady.

Maxíka to už přestalo bavit, a tak šel k paničce, která si sedla na lavičku a otíral se ji o nohy.

„Copak, Maxíčku chceš, chtěl bys už domů? “ Zeptala se panička. Maxík se jen na ni díval, mluvit neuměl, aby jí řekl, že si už nechce hrát a honit se s Minďou, a tak na ni jen žádostivě koukal, a tak se panička zvedla a šli oba domů.

Lelkování a další výzkum

Minďa zůstala na zahradě, vyskočila na strom a pozorovala, co se kde děje. Vzpomněla si, že by se mohla podívat na skalku, protože zapomněla, kdy se mají zase sejít se Zrzánkem a Mickou. Chvíli ještě poseděla a pak hup a přelezla vrátka u plotu a vydala se ke kolejím, rozhlédla se, jestli nejede vlak a šup, a už byla na druhé straně. Běžela kousek přes louku a za chvíli už byla u skalky, ale nikdo tam nebyl.

„To ale nevadí, však si tu mohu lehnout na vršíček skalky, kde je ploché místečko a svítí sem krásně sluníčko a můžu se tu vyhřívat“, řekla si Minďa.

A tak také udělala. A jak se tak vyhřívala na sluníčku, za chvíli slyšela takový skřehot, jako když krákají vrány, a tak se podívala nahoru a taky jo. Letělo jich celé hejno přímo nad Minďou, ale nahoře vysoko a za chvíli byly pryč. Tyhle ptáky Minďa ráda neměla. Byly celé černé a vůbec se jí nelíbily. To straka, ta se jí líbila, ta byla bíločerná, hezky zbarvená, ale zase se o ní říkalo, že je to zlodějka. Prý krade všechno, co se třpytí. Ale ten její skřehot se jí taky nelíbil. A o tom, že straka krade, se Minďa přesvědčit nemohla, jestli je to vskutku pravda. Protože s ní nikdy žádné přátelství navázat nemohla. Oni se ptáci totiž odjakživa koček bojí, protože vědí, že je loví, a tak si dávají moc pozor, aby s nimi nepřišli do styku. Ale i tak se to někdy stane, když jsou nepozorní. To Miňda moc dobře ví.

A jak tam tak ležela na té skalce a rozhlížela se okolo sebe, viděla zase velkého psa s páníčkem, sice byl od ní ještě daleko, ale kterého tady už jednou na skalce viděla. Tak radši vzala do zaječích, aby ho nenapadlo sem k ní nahoru zaběhnout, protože by ji určitě ucítil a kdoví, jestli by na ni nedorážel. Vzpomněla si na to, jak napadl pes Micku, a tak se už bála, aby se jí něco podobného nestalo. Dávala si teď větší pozor, nebyla už tolik důvěřivá. Seskočila dolů a pelášila rychle ke kolejím a domů na zahradu. Oběhla ještě dům, jestli tu není Maxík, ale kdepak, ten už byl určitě doma s paničkou. Jí se ještě moc domů nechtělo, protože venku bylo hezky a pořád přemýšlela o tom, zda se dnes neměli sejít zase všichni s Mickou a Zrzánkem. Úplně zapomněla, na který den si to ujednali.

Tak chvíli bloumala po zahradě a pak si řekla, že se podívá opět na druhou stranu silnice, kde si tak hezky povyprávěla s malým pejskem. A vyběhla ze zahrady a pelášila, jen se jí prášilo za patami. Doběhla ke kolejím, ale slyšela v dálce hluk, a tak si řekla, že to pojede určitě vlak a taky se nemýlila. Vlak, jak se blížil k místu, kde stála Minďa, tím víc a víc rachotil, až Mindě z toho málem zalehlo v uších, jaký to byl rámus. Radši popoběhla o kus dál od kolejí, nebo by ji snad zalehly uši. Potom se ještě rozhlédla znovu, jestli nepojede další vlak, přeběhla koleje a už byla za chvíli na silnici, a přes ni zamířila na další malou cestu, kde byla posledně. A začala se zase rozhlížet, zda tu neuvidí tu černou kočku, která se jí posledně mihla zahradou, ale tentokrát neviděla nic. Tak pokračovala dál a šla a šla a najednou se jí zdálo, že slyší slabý štěkot a to již byla u toho plotu, kde se setkala s tím malým pejskem. Koukala, jestli ho někde neuvidí a taky ano. On ji ucítil a přiběhl k plotu.

„Ahoj Minďo“, pozdravil ji štěknutím. Minďa mu zase odpověděla zamňouknutím.

„To jsem rád, že jsi přišla, já se odtud nemohu nikam dostat. Pořád jsem jen na zahradě, ani na vodítko mě nevezmou, abych se trochu porozhlédl po okolí“, postěžoval si Punťa. Minďa ho politovala a řekla mu, že má přece jen lepší život, než on. Že může chodit, kam se jí zlíbí a že to tak všeobecně kočky mají. A taky se mu pochlubila, že má doma taky psího kamaráda Maxíka, ale ten že s paničkou chodí ven na vodítku a taky s ní chodí na výlety a na turistiku. Ale Punťa jí řekl, že se mu už o něm zmiňovala a na to Minďa zapomněla.

„Tak promiň, to víš, viděli jsme se jen jednou, tak jsem už na to zapomněla.“ Řekla mu Minďa. A ptala se ho znova, jestli náhodou neviděl tu černou kočku, která u nich byla doma. Punťa ji řekl, že ne. Minďa by se ráda po ní ještě podívala, a tak řekla Punťovi, že se s ním zatím rozloučí a podívá se ještě dál po ulici, jestli ji tam někde neuvidí. Ale že se k němu vrátí, ať nikam nechodí a je na zahradě. Punťa ji to slíbil, ale prosil, aby se brzo vrátila.

Minďa odešla a pokračovala dál po ulici, kde ještě posledně nebyla. Šla pořád rovně, však ulice nikam nezatáčela, po obou stranách byly domky, některé hned u cesty, jiné dál od plotu v zahradě a zase slyšela štěkot, ale tentokrát moc hlasitý a to si to přiřítil vlčák k plotu a rafal na ni jak pominutý.

„No, no, no“, řekla mu Minďa,

„Co na mě štěkáš, jdu se tady jenom projít okolo. Hledám černou kočku, neviděl jsi ji náhodou? Nebydlí tady někde?

Vlčák přestal štěkat a poslouchal, na co se jej Minďa ptala.

„No, černou kočku tu vidívám, ta pokud se nemýlím, bydlí tamhle o kus dál u toho bílého domku s červenou střechou.“

„ A nevíš, jestli má bílou lysinku a bílé tlapky?“ Ptá se Minďa.

„Jo, to má, bílou lysinku má na hlavě a tlapky má taky bílé. A proč ji hledáš?“

Ptá se ten vlčák. A tak mu Minďa vyprávěla, jak u nich byla a měla zálusk na kuřátka. A že ji taky dala co proto, že měla kočka co dělat, aby si zachránila kožich a utekla. Vlčák chvíli poslouchal a hned si poopravil o Mindě úsudek. Myslel si, že je to jen taková nějaká kočka a když slyšel, jaká to byla bojovnice a jak vyhnala druhou kočku a tím vlastně zachránila jejich kuřátka, tak by smekl před ní klobouk, kdyby ho měl na hlavě. Ale protože ho neměl, tak ji vysekl poklonu, uklonil se jí a řekl:

„To tedy všechna čest, jak jsi ubránila Vaše kuřátka. To je Ti ke cti. A díval se na ni úplně jinak, než, když ji viděl za plotem a řítil se k ní.

Minďa by si s ním ještě ráda prohodila nějaké to slovíčko, ale chtěla nalézt tu černou kočku. Řekla mu, že se u něj zastaví, až se bude vracet nazpátek. A vydala se podle jeho rady dál k tomu bílému domu s červenou střechou.

Když k němu došla, viděla, že má okolo sebe velkou zahradu, a tak přemýšlela, jestli má vyskočit na plot a porozhlédnout se po ní, anebo má zůstat za plotem a dávat pozor, jestli se neukáže ta kočka. Přece jen to byl cizí pozemek a Minďa věděla, že na cizím pozemku nemá co dělat, to by taky mohla dostat od jejich majitelů pořádně na kožich a tomu se nechtěla vydat všanc.

Tak si sedla, byl tam takový malý keřík u plotu v zahradě, a tak na ni nebylo tak vidět a dávala pozor, jestli se neukáže kočka, která byla u nich doma na návštěvě a chtěla jim odnést kuřátko. Seděla a seděla, už ji to připadalo moc dlouhé, ale najednou zpozorněla, protože se mihlo něco černého za plotem u stromu, a tak trochu povylezla z toho křoví, aby lépe viděla. Ano, byla to ta kočka, neomylně, neboť viděla na její hlavě bílou lysinku. Na packy neviděla, jestli je má bílé, protože je měla zabořeny v trávě. A v tom ji ta černá kočka spatřila, jak tam sedí u plotu. Chvíli na ni koukala, pak prskla a zmizela. Asi taky poznala, s kým měla tu čest! Minďa ještě chvíli seděla, ale věděla, že se kočka už neukáže.

Tak se otočila a šla zase nazpátek. V duchu si řekla, že se už jistě neopováží ten černý ďábel, jak kočku nazvala se k jejich domu přiblížit. Že ji taky poznala za plotem, a i když ji žádnou výstrahu Minďa nedala, přece jen si byla vědoma, že by to s ní špatně dopadlo, kdyby se tam znovu objevila.

Minďa byla spokojená, že toho zákeřného lupiče kuřátek objevila a vracela se zase nazpátek okolo plotu, kde na ni čekal ten vlčák. Už na ni neštěkal, ale byl zvědavý, jestli tu kočku viděla. Minďa mu řekla, že ano, a že to byla ona, co jim chtěla odnést kuřátko, ale že už se o to určitě znovu pokoušet nebude, protože si byla vědoma, že by dostala co proto.

Tak se s vlčákem rozloučila, poděkovala mu, že jí pomohl s radou o černé kočce, která žije kousek za jejich domem a šla dál. Byla spokojená, že ji našla a viděla, že si ta černá nezbednice taky uvědomila, že se s Minďou není radno pouštět do křížku. Těšila se už na Punťu, že s ním hodí řeč. A tak pokračovala po cestě dál, až došla k plotu, kde už Punťu viděla, jak na ni čeká. Moc se jí líbil a padl jí do oka. Jen je veliká škoda, že je pořád za plotem, že se nemůže venku volně proběhnout. Ale tu ji napadlo, že by ona mohla k němu. To by se snad nic nestalo. A kdyby náhodou někdo otevřel dveře u jejich domu, tak by se honem ztratila. Aby nedostala ještě do kožichu. To by nechtěla, věděla, že na cizí zahradě nemá co dělat. Ale šla navštívit kamaráda, za kterého už Punťu považovala.

„Ahoj, už jsem tady Punťo“, řekla mu. „A tu černou kočku jsem našla“ A povyprávěla mu o vlčákovi a jak ji poradil, že takovou kočku za jejich domem vzadu v ulici viděl, a tak se tam vydala a kočku našla.

“Myslím si, že se k nám už neopováží, dala jsem jí to pohledem najevo a myslím si, že to dostatečně pochopila“, řekla Minďa Punťovi. A navrhla mu, jestli by mohla k němu skočit do zahrady, že by si spolu lépe popovídali. Punťa byl pro, a tak Minďa honem přelezla plot, to ona zas oproti Punťovi uměla, protože kočky, ty vlezou na všechno možné.

Punťa ji zavedl na místečko, které bylo trochu dál vzdáleno od domu a kam nebylo tak lehce vidět, kdyby někdo vyšel z domu ven. Tam si spolu sedli a dali se do debaty. Punťa byl moc rád, protože v tom domku se měl sice dobře, ale měl jeden den jako druhý, žádná dobrodružství nikdy nezažil, a tak si s Minďou povídal o všem možném. A Minďa mu toho tolik navyprávěla, že mu až oči z toho všeho přecházely. I o Micce mu řekla a o Zrzánkovi a taky i o svém psím kamarádovi Maxíkovi, se kterým žije v jednom domě. Zkrátka Minďa měla úplně jiný život než Punťa. A tak tam spolu seděli a bylo jim dobře, až si Minďa uvědomila, že by se už měla vrátit domů. A tak se s milým Punťou rozloučila a slíbila mu, že se k němu zase brzo podívá, když on má vlastně takové domácí vězení a nemůže se nikam ze zahrady hnout. Ani na procházky ho jeho páníčci nikam neberou, to Maxík, ten měl oproti němu jiné časy.

A tak se s ním rozloučila a běžela domů. Za chvíli byla u silnice, tam se rozhlédla, aby nejelo auto, rychle ji přeběhla a zamířila na cestu, přeběhla koleje a už byla za chvíli u jejich domu. Přeskočila vrátka, vyskočila na okno, koukla oknem dovnitř, viděla, že jsou otevřené dveře do kuchyně, tak zaškrábala na okno a už slyšela Maxíka, jak štěknul. To ji poznal a dával paničce najevo, aby šla otevřít. Panička byla taky v kuchyni, a tak ji otevřela okno a hned jí řekla:

„Kdepak jsi byla, ty tulačko?“ Minďa jenom mňoukla a hned se hnala k misce, jestli tam nemá mlíčko, ale neměla. Panička si toho všimla, a tak jí ho šla honem nalít. Minďa se pustila do pití a pila a pila, až měla plný žaloudek, tak ji vytrávilo. Však toho taky tolik naběhala. Pak se natáhla na gauč vedle Maxíka a zatočila se do klubíčka a za chvíli spala jak zabitá. Ani nestačila Maxíkovi povyprávět, kde byla a co viděla. Však na to bylo dost času a Maxík o to nepřijde. Musela se pořádně vyspat, protože odpoledne se půjde podívat zase na skalku, jestli nepřijde Zrzánek s Mickou.Úplně zapomněla, kdy se měli sejít, a tak musela být odpočatá. Maxíka vidí pořád, tak bude mít čas si s ním povyprávět a všechno mu barvitě vylíčit, jak dopadly výzvědy za černou kočkou.

Je dobře, že ji našla a dala jí náležitě najevo, že si s Minďou není radno zahrávat. Že na cizím pozemku nemá co dělat, natož tam lovit kuřátka.

Minďa spala jako dudek po tom ranním výletu a najednou se z ničeho nic probudila, až se lekla, protože někdo tuze dlouze zvonil.

Beník přišel na návštěvu

Panička šla otevřít a dlouho se nevracela. Maxík i Minďa byli zvědaví, co se to děje, a tak čekali, co bude. A najednou se otevřely dveře u kuchyně, které před tím panička zavřela, aby nevyběhli ven a on to byl paničky syn a měl sebou Beníka. Jéjda, to nebylo dobře. Maxík ho moc nemusel a tak, když viděl, že si Beník zase skočil na křeslo, byl naštvaný, protože to bylo jeho místečko. Buď byl na křesle, nebo na gauči. Tak na něj začal vrčet a snažil se ho vyhnat z křesla dolů, ale panička zasáhla a řekla mu, ať ho tam nechá, že má místečko na gauči. Maxík, ač nerad musel poslechnout, a tak vyskočil znovu na gauč, kde jsme leželi vedle sebe. Já jsem ale zrovna taky dvakrát toho Beníka nemusela, mňau, a tak jsem seskočila dolů z gauče a stoupla si ke dveřím, aby mě panička pustila ven.

„Copak, copak, teď jsi přišla a už chceš jít zase ven?“ Povídá panička. Ale asi věděla proč. A tak aby nebylo mezi námi zle, tak mě radši pustila ven.

Byla jsem docela naštvaná, copak sem musí Beník chodit? Mňau, mňau…My k nim taky nechodíme. A on jako kdyby tu byl odjakživa, hned si vyskočil na křeslo, jakoby se nechumelilo a už se na něm rozvaloval. To by si ani Maxík u nich nedovolil. Ten je přece jen trochu bojácný a ví, co je to slušné vychování.

Tak jsem měla přetržené spaní Beníkovým příchodem, a tak jsem si šla lehnout pod keř, kde líháváme někdy s Maxíkem. Nebylo mě to zrovna jedno. Na gauči bylo teploučko, hřál mě Maxíkův kožíšek a já byla trošku promrzlá, protože jsem vyběhla z domu už brzo ráno, kdy byla ještě v trávě rosa.

Jak jsem tak přemýšlela o té nenadálé návštěvě a sluníčko pomalu začalo ukazovat svoje paprsky, tak jsem znovu usnula únavou po tom ranním maratonu.

A znovu mě probudil rachot, to jak šel paničky syn domů s Beníkem a zavíraly se dveře u domu a otevírala vrátka a znovu zase zavírala. To mě probudilo. Musí dělat takový rámus, když jsem zase usnula…Konečně! Proč ho sem musí tahat? Ať si zůstane doma! Tak jsem se honem zvedla, aby na mě panička nezapomněla, běžela jsem k ní, a otřela jsem se jí o nohy, aby věděla, že chci jít domů.

„Copak, chceš jít domů?“ Povídá.

„Mňoukla jsem, že ano“. A tak jsem honem letěla do kuchyně a k Maxíkovi a hned jsem mu řekla, jak jsem ráda, že už Beník zmizel. Copak tady potřebuje u nás být? Maxík byl taky šťastný, že už vypadl a povyprávěl mně, co se tu dělo, zatím, co já byla na zahradě. Prý Beník pořád pokňourával, a tak mu panička dala nějaké mlsky, ty co jí Maxík. Maxík na něj koukal a měl vztek, protože byly jeho. No, snad o ně nebude ošizený a panička mu koupí zase jiné.

Prý ho taky panička hladila a to se Maxíkovi taky nelíbilo. Bodejť jo, když je tady pánem on, a ne nějaký přivandrovalec. Sice to byl syn Filípka, kdysi mého milovaného psího kamaráda, kterého přejelo auto, ale Beník už můj kamarád nebyl.

Z kamen vonělo masíčko…

Tak jsme si oba spolu postěžovali na to a na ono a čekali, kdy nám panička dá něco dobrého k obědu, protože se blížila dvanáctá hodina a na kamnech to vonělo, až běda!

Jéjda, to byla vůně, určitě se vaří nějaké masíčko, jak to vonělo. A tak jsme se těšili, že dostaneme něco dobrého na zub a nemohli se dočkat. Koukali jsme pořád po paničce, a ta to viděla, a tak nám řekla:

„Vy mlsouni, cítíte maso, že? To víte, že Vám dám, nezapomenu na Vás, ale ještě to není uvařeno, musíte počkat“!

A tak jsme po sobě koukli, a už dopředu jsme se olízli jazýčkem a netrpělivě čekali, kdy panička dovaří oběd.

Museli jsme si ale ještě počkat. Tou návštěvou svého syna s Beníkem, se panička zdržela, a tak jsme měli oběd až o trochu později. Ale zato jsme si moc pochutnali. Dostali jsme každý masíčko s rýží, mňau, to vám byla taková dobrota, že jsme se olizovali málem až za ušima, jak nám to chutnalo. Oba jsme se naprali málem k prasknutí a hned jsme chtěli ven na zahradu. Ale běhat to ne, na to jsme byli oba líní po takovém dobrém obídku. Bylo hezky, a tak jsme se chtěli natáhnout a zažívat ten obídek na našem oblíbeném místečku. Panička nás pustila a sama si taky sedla na lavičku v pergole, kde ji krásně kvetly clematisy. Už jsem o nich jednou povídala, že to jsou vysoké květiny, které se plazí nahoru po nějaké tyči, nebo něčem podobném a krásně kvetou všelijakými barvami.

A jak jsem jednu takovou kytku strhla dolů, když jsem lezla po ní nahoru a dostala jsem vyhubováno. Však jsem už nikdy nic takového neudělala, protože to paničku moc mrzelo, kytička ji zašla a já jsem pak byla z toho celá smutná, ale já nevěděla, že je to kytička! Kdybych to věděla, tak jsem po ní nelezla. Namouduši! A na psí uši! Víte, to se tak říká, když se na něco přísahá. Já si myslela, že kytičky rostou jenom dole u země.

Tak jsme nakonec odpočívali všichni i s paničkou po dobrém obědě. Já jsem se ale již v duchu těšila, že se dnes zase sejdu se Zrzánkem a Mickou a budu muset nechat zase Maxíka doma samotného. Tomu se to určitě zase nebude líbit.

No jo, ale my kočky máme jiný život, než pejskové, i když nás považují lidi za domácí zvířata. Každý si ale žijeme jiným stylem. Psi, ti jsou víc vázaní na člověka, mají ho rádi, jsou s ním víc kamarádští, i když my kočky je máme taky rády, ale zase trochu jinak. My kočky spíš tíhneme zase k domu, abychom měli kde bydlet. Samozřejmě že páníčka máme taky rády, ale už trochu jinak, víte, já to ani neumím tak dobře vysvětlit, a tak toho radši nechám, abych se do toho nezamotala a pak nevěděla kudy z toho ven…

Panička se zvedla z lavičky, Maxík zpozorněl a už za ní pelášil. Já jsem zůstala venku a domů jsem se nehrnula. Myslela jsem na to, že se za chvíli půjdu podívat na skalku a počkám tam na ty mé dva kamarády, mňau…A tak jsem to taky po chvíli udělala.

Víte, já už jsem se nemohla dočkat, co nám bude dnes zase Zrzánek vyprávět. Už jsem se těšila moc na to, co zase prožil dalšího se svými páníčky na dovolené. A taky jsem byla náramně zvědavá, jak to mezi těma dvěma je…

Však jsem viděla už předminule, jak se měl náramně Zrzánek k Micce, a jak byl k ní úslužný. Ne, že by ke mně nebyl, to nechci říci, ke mně byl taky moc slušný, byl to zkrátka džentlmen, to ano! Ale jak ji nabídl doprovod, aby ji zas nepřepadl nějaký zlý pes, no prostě jsem zkrátka viděla, že to bylo mezi nimi takové jinačí, než jen takové kamarádské.

Já bych jim to ale přála! Však já už mám své za sebou a taky mám už nějaký ten pátek na krku. A Micka mně je sympatická a Zrzánek taky!

Opětné setkání se Zrzánkem a Mickou

A tak Minďa odhupkala ke kolejím, vláček nejel, tak je přešla a honem utíkala na skalku. Ale nikdo tam ještě nebyl. Že by se spletla? Že by se měli sejít až zítra? No uvidí, však si tu může lehnout a vyhlížet, jestli přijdou.

A tak si Minďa našla místečko, kde si lehla a čekala na ty dva…

Čekala dlouhou dobu, ale Zrzánek s Mickou pořád nešli a nešli. Tak si řekla, že se asi spletla a že se mají sejít zítra. Ale domů se jí ještě nechtělo, a tak zůstala ještě chvíli ležet a to udělala dobře. Protože za chvíli slyšela takový šustot, jako když se někdo brouzdá trávou, a tak vzhlédla a oni to byli ti dva kočíčí přátelé – Micka se Zrzánkem. Jéjda, to byla ráda a jak!

Málem na ně zakřičela „ahoj“, ale v tom si uvědomila, že by to nebylo slušné, i když se přece jen znali, ale nebyli ještě zdaleka tak staří přátelé, kteří se takhle mohou častovat.

Zrzánek se první chopil slova a řekl:

„My Tě oba zdravíme a omlouváme se, že jsme se tak dlouho zdrželi, mňau“ a uculoval se pod vousky.

Mindě to bylo nějak divné, viděla, že se uculuje a vousky se mu hýbaly nad papulou, a tak mu řekla:

„Copak je Ti k smíchu Zrzánku? Vidím, že se uculuješ, copak Tě tak rozesmálo?“

A Zrzánek jí povídá:

„Víš, já Ti musím něco říct, mňau, spíš oba dva Ti musíme něco prozradit!“

A dál se potutelně uculoval…

„My jsme se do sebe totiž zamilovali!“

Minďa to už ale tušila, a tak jim to i řekla, že si to o nich myslela. A podávala jim oběma packu a gratulovala jim k zasnoubení. Micka se trochu začervenala a trošku zamňoukla, jako že děkuje. Zkrátka se trošku styděla. Ale to nemusela, Minďa byla ráda, že to takhle dopadlo.

A protože byli oba dva Zrzánek i s Minďou takoví jakoby naměkko, tak jim povyprávěla, jak se také i ona kdysi zamilovala do sousedova kocoura. Vyprávěla jim, jak vypadal, že po něm koukala i jedna kočka, ale že kocour dal přednost jí. Zkrátka jim pověděla všechno o sobě, jaký měla ona dříve život a co všechno už zažila.

Zrzánek s Mickou si mysleli, aby jim to neměla za zlé, že se do sebe zamilovali. Ale kdepak Minďa, ta to už dávno tušila, jak to mezi nimi dopadne.

A tak protože se dnes bavili jenom o jejich vzájemné lásce, tak na Zrzánkovo vypravování, jak se měl na cestách se svými páníčky, ani nedošlo. Nechali si to zase napříště. Bylo jim tam spolu na té skalce všem dobře.

Minďa byla ráda, že to takhle dopadlo a přála jim, aby se měli rádi a jen se zeptala, kde budou teď bydlet? Zrzánek jí řekl, že se domluvili, že budou bydlet u něj, protože tam je to hezčí a je tam hodně místa, protože jeho páníčci mají domek. A v okolí nejsou žádní zlí psi. Micka se spokojeně usmívala a bylo na ní vidět, jak je šťastná a jak jim to přeje. A tak tam všichni spokojeně seděli, a protože se začalo stmívat, tak se spolu za chvíli rozloučili a smluvili se, že se příště tady zase sejdou a že se budou snažit přijít dříve, aby jim Zrzánek vynahradil vypravování, o které je dnes ošidil. Ještě jim prozradil, že jim bude vyprávět, jak se byli podívat v delfináriu. Minďa jen kulila oči, co to jako je, ale Zrzánek jí řekl, že se to dozví až příště…

Tohle Mindě neměl říkat, protože na to pořád myslela. Delfinárium, takové divné slovo…, co to asi je?

A tak běžela domů a doma pak Maxíkovi vyprávěla, jak se Ti dva Micka se Zrzánkem do sebe zamilovali a že to už dávno předvídala. Maxík poslouchal, jen natahoval ušiska, co se to dozvídá a řekl Mindě, že by je taky rád viděl. Ale bohužel to nešlo. Maxík nemohl běhat venku jako Minďa, a tak se jen mohl těšit na její vyprávění, co mu zase po každém setkání s nimi něco nového poví...

Taky mu řekla, že jim příště má vyprávět o delfináriu a že je strašně moc napnutá, co to je a ptala se ho, jestli to už náhodou neslyšel. Ale kdepak Maxík, jak by mohl něco takového slyšet? On s paničkou chodí jen do přírody na turistiku. Chodí do skal, nebo i na staré ruiny hradů, nebo zámků, kam pejskové smí. Na zámky on nesmí, jen výjimečně byl párkrát kdysi dávno, ale to ho museli nosit v náručí. Ale v Zoologické zahradě se podívat byl. To ano. Ale tam žádné delfinárium nebylo, takže neví, co to je. A tak byl sám zvědavý, až Minďa půjde příště zase s nimi na schůzku, co mu bude vyprávět.

Noční dobrodružství

Byl už večer, Minďa chtěla ležet ve svém pelíšku ve sklepě, a tak si stoupla ke dveřím a panička ji pustila ven. Maxík ten byl na noc doma, měl taky pelíšek na zemi, panička mu ho koupila, ale nejraději ležel na gauči, nebo na křesle. To bylo jeho oblíbené místečko. V pelíšku se jen tak někdy povaloval, ale nejlépe se mu usínalo na polštářku na gauči.

Venku už byla pořádná tma, když se ozval pořádný hluk a taky hlasitý štěkot. Maxík zpozorněl, sám taky rafnul, a poslouchal, co se to nezvyklého děje …

Panička vykoukla za staženou roletou ve tmě v ložnici, aby na ni nebylo vidět a ona měla přehled. Ven bylo z domu hezky vidět, protože u jejich plotu na rohu svítila lampa. Viděla, že zastavilo nějaké auto, z něho vyskočil pes a nějaký pán a šel se podívat dozadu k autu. Měli prasklou pneumatiku. To bylo nadělení. Panička se bála, aby na ni ještě nezvonil. Cizímu mužskému by neotevřela, bála se. Byly tam jen dva domy, její a sousedův. A pak byla dlouhá alej a tam byla docela tma, a až za tou alejí byly další domy. Jo a nahoře nad jejím domem bylo lokomotivní depo. Ale taky až trošku dál…

Ale pán vyhodnotil situaci, zjistil, že píchl kolo, a tak vytáhl z kufru náhradní pneumatiku a dal se do vyměňování. Ještě že to bylo u té lampy, že na to dobře viděl. Pes pobíhal okolo a sem tam rafnul, ale jeho páníček pneumatiku za chvíli vyměnil, nasedli do auta a odfrčeli pryč. To si panička oddechla. Ale Maxík taky, protože ten pes byl veliký, a kdyby panička musela jít ven, tak on by musel s ní, aby ji bránil, a ten pes, kdyby se s ním pustil do křížku, tak by to Maxík určitě prohrál. Vždyť to nebyl žádný rváč. A taky jak by mohl přeprat jednou tak velikého psa?

Ale na štěstí všechno dobře dopadlo, auto odjelo a oni mohli s klidem pokračovat ve spaní, protože byla noc.

Schůzka se Zrzánkem a Mickou

Druhý den se probudili docela dlouho, protože se dobře nevyspali tím, jak je v noci vzbudilo auto, tak si spánek prodloužili.

Panička šla otevřít kurník slepicím a kohoutovi, nasypat jim zrní, a nalít vodu, aby netrpěli hladem ani žízní a pak se vrátila domů a chystala snídani. Maxíkovi dala do misky masíčko z konzervy s ovesnými vločkami, které jsou velmi zdravé. Zkrátka dbala na to, aby měl všechno, co potřeboval ve svém vývoji.

Minďa se ještě nehlásila, a tak se pustila do snídaně.

Ale v tom, jak jedla, zaslechla škrábání na okně a to již věděla, že se i Minďa probudila a chce jít dovnitř. Tak ji šla pustit a nalila jí do misky mlíčko. A pokračovala dál v jídle. Minďa zatím hlad neměla, mlíčko ji stačilo a tak, když se napila, vyskočila si na gauč k Maxíkovi, kde se válel, přitiskla se k němu a bylo jí dobře. Ale i Maxíkovi. Byli zkrátka kamarádi a měli se moc a moc rádi.

Minďa si vzpomněla na to, že Zrzánek slíbil, že jim bude vypravovat příště o delfináriu, a tak se už nemohla dočkat, o čem to bude. To slovo vůbec neslyšela, a tak ať přemýšlela, jak přemýšlela, ničeho se nedomyslila. A tak ta nedočkavost už byla i viditelná. Maxík jí řekl:

„Ty se už nemůžeš dočkat, až se zase sejdeš se Zrzánkem a Mickou a jak Vám bude vyprávět další zážitky, že? Já bych to taky rád slyšel, ale Ty mně to určitě zase převyprávíš. Už se na to moc těším!“

A tak uběhl jeden den, uběhl další den a Micka se už těšila na odpoledne, kdy se vždycky setkávali, až bude moct přelézt vrátka a vydat se přes koleje na druhou stranu ke skalce.

A bylo odpoledne a ona už se zase těšila na setkání se svými kamarády.

S Maxíkem se rozloučila a už vyběhla odpoledne na zahradu, přelezla vrátka a jéjda, najednou musela rychle uskočit. Seshora od výtopny jelo auto, a málem by ji přejelo. To měla tedy štěstí. To auto jelo jako blázen, nedávalo vůbec pozor, a mohlo Minďu zajet. Minďa z toho byla celá roztřesená, že se vrátila nazpátek přes vrátka a šla si lehnout na chvíli pod keř, aby se uklidnila, protože se klepala jako osika. Víte vy, proč se říká, že se klepe někdo jako osika? Osika je totiž strom, který má na sobě listí a to se stále chvěje, proto vzniklo takové přísloví.

A Minďa se vskutku klepala jako osika, tak se vylekala, že si musela chvíli odpočinout. Byla z toho celá špatná. Po nějaké chvíli se uklidnila, vstala, vyskočila na vrátka a pořádně se rozhlédla a taky nastražila uši, jestli neuslyší nějaký zvuk a teprve pak seskočila z vrátek dolů na cestu a utíkala ke kolejím nahoru na násep. Tam se zase pořádně rozhlédla, zda nejede vlak, ale koleje neduněly, jak to vždy dělají, když je v dálce vlak, a tak je honem přeběhla a už byla na druhé straně.

Seběhla ze stráně dolů a tam ji do nosu něco tak silně zavonělo, že se musela ohlédnout co to je. Byla to mateřídouška. Ta tak krásně voněla, že čichala a čichala, jaká to byla krásná vůně. Však o ní slyšela taky říkat paničku básničku. Tu sice panička nesložila, ale napsal ji básník Karel Hynek Mácha, to si pamatovala a ještě si pamatovala, že to byla docela smutná básnička. Bylo v ní o tom, jak zemřela maminka a nechala tady svoje dětičky a ty po ní moc a moc tesknily, a tak se ta maminka přeměnila v mateřídoušku. Samozřejmě že to normálně nejde, ale v pohádkách a v básních, tam jde všechno. Panička taky říkala, že se z mateřídoušky vaří čaj na nachlazení a že je moc a moc dobrý a lahodný.

Minďa pokračovala dál přes louku ke skalce a už z dálky viděla, že je tam Micka se Zrzánkem. Rychle tam přeběhla, až sotva dýchala a pozdravila je.

Zrzánek na ní viděl, že se ji muselo něco přihodit, že je nějak nesvá, než jindy, a tak se jí zeptal, co se jí stalo, že je to na ni vidět.

A tak jim Minďa vyprávěla, jak mohla málem skončit pod koly auta. Že přelézala plot a skočila dolů a v tom jelo ze shora z výtopny auto, a tak rychle odskočila a tím si vlastně zachránila život!

„Musíš dávat pozor Minďo“, řekl jí Zrzánek. „To by bylo škoda, když jsme se tak hezky spolu všichni dohromady seznámili, mňau, abychom o Tebe přišli.“

Mindě to polichotilo a slíbila, že si bude dávat teď opravdu velký pozor, ale taky řekla, že se jí ještě nic podobného nestalo. Že pozor dává, ale tohle bylo tak nečekané, že to auto sjíždělo dolů, a že to byl jen mžik.

Tak se u nich uvelebila a už se těšila na to, jak bude Zrzánek pokračovat ve vyprávění o tom delfináriu a co to vlastně vůbec je…A seděla a ani nedutala…

Zrzánka nemusel nikdo dlouho pobízet a pustil se do vypravování.

Návštěva v delfináriu

Nejprve jim řekl, že Jirka s Květou si vymysleli výlet někam jinam, ale protože slyšeli, že je to dost daleko, tak ten výlet zrušili a řekli, že se podívají do delfinária.

A co to je, to delfinárium? Je to takový veliký bazén, kde jsou delfíni. A delfíni, ti jsou tak trochu podobní lachtanům, protože jsou asi taky tak veliké, ale ne všechny, někteří jsou o hodně větší, jen hlavu mají jinou. Mají takový legrační zobák, který se trochu podobá zobákům kačen, jenže je o mnoho větší a není tak zbarvený, jako ho mají kačeny a s ním tak legračně štěbetají. Koukal jsem na ně, protože jsem si napřed myslel, že je to taková velká ryba a ryby přece vůbec nemluví. Tak mě to bylo divné. Ale co oni prováděli za různé kousky ve vodě, to byste nevěřili, kdybych to sám neviděl na vlastní oči! Oni ve vodě cvičili na povel! Byli tam tři a s nimi jejich cvičitelka, nebo krotitelka, já vám nevím, jak se jí vlastně říkalo. Ona na ně zakřičela, nebo zapískala, co mají udělat a oni se ve vodě postavili do pozoru a poskokem k ní zamířili. Pak se ponořili zase do vody a vyplavaly na druhém konci bazénu. Na povel opět připlavali, cvičitelka měla v ruce kruh a zase na povel skákali do toho kruhu. To vám bylo tak pěkné! Moc se mi to líbilo. Taky jim dávala za to mlsky, jako odměnu, že to dobře provedli. A kdo seděl blízko vody, tak jak delfíni plavali a skákali ve vodě, tak byl od nich celý zmáčený. Já jsem se trochu bál, aby na mě taky necákla voda, protože mám z vody už hrůzu, jak jsem se topil, ale páníček mě schovával celého v náruči. Řeknu Vám, že to byla úžasná podívaná! Cvičitelka si taky sedla na jednoho z nich a jela na něm jako na koni. Pak hupla do vody a plavala mezi nimi a taky je podplavávala. Zkrátka prováděli všelijaké kousky a lidi jim moc tleskali. Delfíni se poděkovali tím, že byli půlkou těla nad vodou a ukláněli se všem divákům. Tedy to jsem si nikdy nemyslel, že něco takového uvidím, mňau! To bylo moc krásné!

Co já jsem všechno viděl s tím Jirkou a Květou, když jsem s nimi byl na dovolené, to jen tak lecjaké zvíře nevidí. A to se mi s nimi ani nechtělo jet. Jak já byl otrávený, když se bavili o tom, že pojedou na dovolenou a že mě vezmou sebou. Jednou byli taky na dovolené, ale to mě dali do útulku pro kočky a teď, než jsme vyrazili, jsem si to přál taky. Ale to bych pěkně prohloupil. No, ještě že mě tam nedali a vzali mě sebou.

Tak končil Zrzánek vyprávění o tom, jak byl v delfináriu. Obě kočky, Micka a Minďa si to v duchu živě představovali, jaké to tam asi bylo. No jo, oni to štěstí mít nebudou, ale to nevadí, za to jim Zrzánek o tom pěkně povyprávěl.

A tak se ještě chvíli bavili a smluvili se zase, kdy se uvidí. Pěkně se spolu rozloučili a rozešli se ke svým domovům.

Nepřítel na obzoru

Minďa byla doma coby dup, ale Zrzánek s Mickou to měli o trochu dál. Zrzánek slíbil Mindě, že jí někdy ukáže, kde bydlí, aby ho mohla přijít navštívit, zvlášť teď, když mají s Mickou již společnou domácnost.

Tma ještě úplná nebyla, a tak Minďa zůstala chvíli na zahradě a v tom uslyšela nějaký šustot. Tak napnula uši a zaposlouchala se, odkud ten zvuk přichází. Bylo to někde u slepic, ale ty už byly zavřené, protože panička je zavírá, jak se začíná stmívat. Minďa napnula uši, jestli se nespletla, ale nespletla, bylo to odtamtud, a tak se tam pomalu začala plížit, aby ji nebylo slyšet. Napínala taky zrak a ejhle, koho to neviděla! Černou kočku, která si přece jen nedala říct, když se za ní Minďa vypravila, aby ji dala na vědomí, že u nich nemá co pohledávat. I přes výhružné pohledy a postoj od Minďy se sem přece jen vypravila, ale skoro už za tmy, aby ji nebylo vidět. Hlupačka jedna. Myslela si, že si tu polapí nějaké kuřátko, ale ta už byla dávno zavřená. Minďa nelenila, plížila se potichoučku zezadu ke kočce, která to nepostřehla a zezadu ji napadla. Zaťala do ní drápy a pořádně ji dala co proto. Kočka řvala jak zběsilá, ale Minďa si na ni pořádně smlsla a taky svoje rány doprovázela hlasitým doprovodem. Kočka se sice snažila bránit, ale protože byla napadena nečekaně, tak to je vždycky zlé. Utržila tolik ran, že se z nich bude lízat několik dní. Patří jí to!

„Teď si už dáš doufám pokoj“ křikla jí Minďa do ucha a kousla jí do něj, až kočka zařvala jak tygr, jak ji to bolelo. A ještě ji dala přes čenich, že jí ho trochu natrhla. Ran utržila dost, jak ji viděla Minďa teď zepředu, protože předtím na ni útočila zezadu, tak to tak nebylo vidět. I hřbet měla pohmožděný, zkrátka dostala pořádně za vyučenou, že už ji navždy přejde chuť sem lézt. Kočka už prosila, ať ji nechá, a svatosvatě jí slibovala, že sem už nikdy nepoleze. Minďa ji ještě naposledy dala pořádnou facku a běžela za ní, k plotu, dokud skutečně nezmizela. Těžce ho i přelézala, jak ji Minďa nandala, co se do ní vešlo. Nemohla ani pořádně chodit, kulhala. Ale ani Mindě nebylo dobře, protože se tím bitím tak unavila, že hned vlezla okénkem do sklepa, lehla si na polštář a dávala se do pořádku. Protože tím soubojem, jak se kočka bránila, taky utržila sem tam nějakou tu ránu, ale to nebylo nic, proti tomu, co utržila ta druhá kočka.

„Já jí dám“, že sem bude lézt, potvora jedna, ona nedá pokoj a nedá, ale teď už pokoj určitě bude, teď si to už bude určitě pamatovat“ mňau…říkala si v duchu Minďa.

„Nandala jsem jí to pořádně“ řekla si ještě nakonec a očistila si utržené rány, olízala si kožíšek, pacinky a taky ocásek, lehla, stočila se do klubíčka, unavená jako kdyby bojovala ve válce. Však ona to taky válka byla, ale kočičí!

A usnula! Spala celou noc, nic se jí ani nezdálo, a tak se ráno probudila, aniž by si honem vzpomněla, co večer zažila. Teprve, když se protahovala, tak ji zabolelo celé tělíčko. Pak si teprve uvědomila, jaký boj svedla večer s černou kočkou – zákeřnicí. A tak si ještě poležela. Nač by pospíchala z pelíšku, stejně je vždycky první na nohou z celého domu. Tak si může teď hezky ještě poležet, zvlášť když měla večer takový zážitek.

Tak se ještě natáhla, protáhla tělíčko, aby zjistila, kde ji to nejvíc bolí. Ale že by měla někde natrhnutý kožich, to neměla, to měla ta druhá kočka! Ta bude panečku dlouho vzpomínat na Minďu a kurýrovat se ze včerejška. Té se to jen tak rychle nezahojí!

Minďa si ještě chvíli poležela, ale protože nebyla zvyklá se tak dlouho vyvalovat, tak vylezla ven z okénka ze sklepa a vydala se na obchůzku okolo domu. Obešla dům, aby zjistila, jestli je v něm už nějaký pohyb a zaslechla vevnitř nějaké bouchnutí.

„To už je panička vzhůru“ řekla si a vydala se k oknu, aby na něj vyskočila. Dveře byly ale zavřené. Nikoho neviděla, a tak tam zůstala sedět a jen se tak dívala po okolí. Však panička, kdyby je otevřela, tak Minďu hned uvidí a pustí ji dovnitř.

V duchu si řekla, že by se měla dnes vypravit do té ulice, kde bydlí Punťa a navštívit ho. Chtěla mu taky povědět, jak ta kočka, co ji v té ulici hledala, byla znovu navštívit jejich dům a jaké měla úmysly a jak jí Minďa dala co proto. Chtěla se trochu pochlubit, to ano, ale taky mu chtěla říct, aby si na ni dával pozor, jestli mají třeba taky kuřátka, aby si na ně u nich nepočíhala.

Byla z té večerní bitvy ještě celá rozehřátá a dopálená. Musí to povyprávět Maxíkovi, co večer zažila! Ten bude koukat!

A jak tam tak seděla na okně, najednou uslyšela vrznutí dveří a to panička otevřela dveře u kuchyně a viděla Minďu, tak ji pustila dovnitř.

„Ahoj Minďo“, řekla jí panička a šla jí nalít mlíčko do misky. Maxík ji taky pozdravil štěknutím a přitočil se k ní a koukal, co jí to panička dává. Myslel si, aby nebyl taky ošizen náhodou o něco dobrého. Ale panička nalila Mindě jenom mlíčko a šla hned ven, pustit slepice s kohoutem.

Kdyby tak věděla, co se večer událo, ale mluvit lidskou řečí Minďa neuměla, aby ji to řekla. Ale Maxíkovi, tomu to všechno vypověděla a ten se nestačil divit! Minďa mu řekla, aby si ji pořádně prohlédl, jestli nemá na sobě nějaké šrámy po tom večerním boji. Ale Maxík, ač ji prohlížel ze všech stran, tak nic neobjevil. Minďa si to myslela, ale tělíčko ji přece jen trochu bolelo. Však to byl taky zápas! Ta kočka si to musela ale pořádně odnést. Ta bude dlouho vzpomínat, než se jí zahojí utržené rány. Ať! Patří jí to!

Maxík ji složil poklonu a jen zalitoval, že on se k ničemu takovému nemůže nachomýtnout, aby taky dokázal, že je hrdina! Minďa mu ale řekla, ať je rád, že to taky nemusí někdy dobře skončit. Že kdyby nebyla Minďa připravená, a skočila na ni zase jiná kočka, že to zase mohla odnést špatně ona.

Panička se vrátila od slepic a šla jim dát na misku granule. To se jim moc ale nelíbilo, ty zrovna oba dva nemilovali, ale co měli dělat. Jednou za čas je dostali, a když měli hlad, tak je museli sníst, protože panička jim nic jiného nedala. Taky jim řekla, že půjde do města, a tak aby byli hodní a nic tady neprovedli. Oblékla se a odešla za chvíli pryč.

Minďa s Maxíkem provedli lumpárnu

Znuděně se po sobě podívali a Maxík přemýšlel, čím by se zabavili, aby se nenudili. Vzpomněl si, že bude někde pod gaučem zakutálený tenisák. Ale sám se pod gauč dostat nemohl, byla tam jen malá skulina, ale Minďa by se pod něj dostat mohla. Tak ji řekl, že by si s ním mohli kutálet, kdyby ho dostala zpod gauče ven.

Minďa se shýbla, ale napřed prozkoumávala, kde je. Objevila ho až úplně vzadu v rohu u zdi. Tak se pod gaučem protáhla a musela se opravdu plazit, aby se k němu dostala. A zase opatrně nazpátek. Podařilo se jí to! Hurá! Teď mají o zábavu postaráno! A už s nimi šili všechny čerti. Postavili se každý na jednu stranu zdi a už si s ním kutáleli…

Jenže Maxík do něj nějak prudce strčil a tenisák vyletěl nahoru a šup, už byl na gauči. Minďa za ním skočila a z gauče mu ho zase poslala nazpátek. A tak si chvíli hráli, hned byli tam a hned zas jinde, až se jim stala nehoda. Tenisák vletěl na zasklenou skříňku, ve které měla panička sklo a v ní to ruplo a sklo se sesypalo dolů.

Jéjda! To bude mazec, až přijde panička domů. Oba se posadili smutně na gauč a přemýšleli, co by měli udělat. Napřed je napadlo, že by měli sklo uklidit, ale jak? Ještě by si pořezali tlapky, protože bylo ostré. Snažili se ho aspoň dát trochu na hromádku, aby nebylo roztroušené okolo skříňky a v tom Maxíka napadlo, že má panička smetáček a lopatku a že by to mohli smést a dát do koše. Jen jestli se jim to povede. Maxík, který měl větší sílu, tak podržel lopatku a Minďa se snažila to sklo na ni dostat. Taky se u toho i několikrát o něj píchla do packy, že ji vytryskla i krev, a tak si řekla, že to je za trest, co provedli. No jo, co ale teď? Lopatka se sklem je těžká, to neuzvednou, ani společnými silami, aby ji hodili do koše. Tak ji odtáhli aspoň ke koši a přemýšleli, co dál…ale nic už nevymysleli. Kdyby tak mohli zmizet, ale to nešlo. Byli oba zavřeni v místnosti a okno bylo také zavřené. Tím by Minďa mohla utéct, ale co Maxík? Ten by to chudák odnesl i za ni.

A tak tam leželi oba smutně na gauči a čekali, kdy se panička vrátí a jaká bude odplata za to, co provedli. Byli si vědomi, že to tentokrát přepískli. Tenisák odkopli pod gauč, aby nebylo vidět, čím rozbili to sklo u skříňky. Třeba si toho panička hned nevšimne, až přijde domů a oni budou mít zatím čas rychle zmizet ven. Anebo si bude myslet, že bylo sklo naprasklé a samo vypadlo. To se ale jen tak bláhově utěšovali. A až budou muset domů, tak ta zlost paničky na ně už nebude taková, to už bude panička třeba trochu uklidněná. A tak s obavou čekali, až uslyší, jak zarachotí klíče v zámku…

Čekali a čekali a tím čekáním se jejich strach zvětšoval z toho, co provedli.

Najednou ale slyšeli, že se odemyká dům a jejda, už je to tady, a teď babo raď! Oči měli až na vrch hlavy, jak tohle dopadne. Stoupli si oba hned za dveře, aby byli nachystaní, až je panička otevře a oni mohli vyběhnout ven. Protože věděli, že když je vždycky někde pryč, a přijde domů, tak že je pak vždycky pouští hned na zahradu. S tímhle počítali. A tak se taky stalo i dnes.

Panička otevřela dveře, oni již čekali připravení a utíkali k dalším dveřím, které jim otevřela a šup, už byli oba venku. Vyběhli, jako když se jim práší za patami, až to bylo paničce divné. Takhle rychle ještě nikdy ven nevyběhli.

Proběhli celou zahradu a pak si zalezli pod keř, aby na ně nebylo vidět a čekali, co se bude dít. Jestli bude hned rámus anebo později. Minďa mohla utéct přes plot ven a jít se někam proběhnout, ale nechtěla Maxíka v tom nechat, protože to, co provedli, zavinili oba dva.

Tak tam seděli a seděli a najednou se otevřely dveře, panička vykoukla, rozhlédla se po zahradě, a když je neviděla, tak zavolala na oba dva, ať jdou domů.

„A jéje, už je to tady, mňau“, řekla Minďa a Maxík přitakal. Podívali se po sobě, ale seděli dál. Vůbec se jim domů nechtělo, protože věděli, že si to oba pořádně slíznou a možná že dostanou i napráskáno do kožichu. Tentokrát to opravdu přehnali. Takového ještě nic neudělali. Měli opravdu strach.

Panička, když viděla, že se nic neděje, tak na ně znovu zavolala, ale to už bylo vyšším hlasem! Ale oni seděli zase dál pod keřem a teď už měli opravdu nahnáno. Jak taky ne? Za to, co provedli, by si pořádně zasloužili! Vždyť to panička bude muset dát opravit a bude ji to stát peníze.

„Tak, kde jste“ Abych si na vás nevzala rákosku“ znovu křikla panička. A tak Minďa s Maxíkem vylezli zpod keře a šli, jen co noha nohu mine ke dveřím. Bylo na nich vidět, že se provinili a panička, když je viděla, jak tak smutně jdou, tak se i v duchu musela pousmát, byť na ně měla hrozný dopal.

„Co jste to provedli!“, Hned na ně spustila bandurskou, „Člověk vás dva nemůže nechat ani chvilku samotné, aby se něco nestalo! Abych teď nechala znovu zasklít skříňku, kterou jste rozbili, holoto jedna!“

Tak na ně nadávala a Minďa s Maxíkem šli pomalu domů a báli se jen překročit práh, vědomi si svého provinění.

„Co jste to tady dělali, že jste rozbili skříňku? No? To jste se tak honili, nebo co?“

Minďa s Maxíkem ale mlčeli jak zařezaní, oči klopily k zemi a zkrátka dávali najevo, že je jim to hrozně moc líto. Panička na to zkrátka nemohla přijít, jak tu skříňku rozbili. I když měla zlost, tak nemohla nic dělat. V prvé chvíli, když viděla tu spoušť, tak jim chtěla pořádně napráskat na kožich. Pak si ale všimla lopatky se sklem a smetáčku a nemohla se ubránit úsměvu, jak se snažili po sobě tu neplechu uklidit. Ale zamaskovat to stejně nemohli, i když by se jim nakrásně povedlo sklo dát do koše. Rozbitého skla na skříňce by si panička stejně brzo všimla.

Tak si vzdychla a řekla si, že už je nikdy nenechá spolu dohromady doma. Však se to stalo taky poprvé, že je takhle nechala. Myslela si, že když se mají rádi, tak že se nic nestane. Ale kdepak, z dlouhé chvíle se přece dělají vždycky nějaké lumpárny. Mohla si za to dávat vinu sama sobě. No, už se stalo, musím to dát opravit, řekla si a mávla nad tím rukou.

Minďa s Maxíkem byli zatím zticha, ani nedutali. Lehli si na gauč vedle sebe a koukali po paničce, a když viděli, že jim žádný výprask už asi hrozit nebude, tak z toho leknutí a bání se, jak to všechno dopadne, nakonec usnuli.

Panička se po nich jen koukla a myslela si, jaké to jsou „podšívky mazané“ a věnovala se své práci.

Jak přece jen neušli trestu…

Maxík s Minďou se vyspali a jak tak byli napnutí a vynervovaní, dostali najednou hlad, a tak seskočili z gauče a rozeběhli se k svým miskám. Ale ouha, tam viděli jen granule a ty jim moc nejely…Ale co se dalo dělat, nic jiného k snědku nebylo, tak se do nich pustili. Jak se praví v jednom přísloví, že hlad je nejlepší kuchař, tak to teď pro ně platilo určitě. Minďa měla v duchu ještě plán, že by mohla zaskočit podívat se zase k potoku, co kdyby tam ulovila nějakého toho pstroužka. To by nebylo na škodu, mňau…

Musela ale počkat, protože panička byla někde pryč, zřejmě na zahradě. Za chvíli ji ale slyšela, jak otevírá dveře a jde do kuchyně, a tak zamňoukla, že chce jít ven a Maxík taky, a tak je hned pustila. Neopomenula jim ale ještě znovu připomenout jejich neplechu, kterou udělali a že příště, když něco provedou, že to dopadne daleko hůř, než dnes! A toho si byli Minďa s Maxíkem vědomi. Dnes jim to prošlo opravdu dobře. A tak si svatosvatě slíbili, že už nikdy si nebudou hrát s tenisákem v místnosti.

Minďa řekla Maxíkovi, že se podívá k potoku, jestli tam neuloví nějakou rybičku a slíbila mu, že jestli ano, že mu taky kousek donese. Aby si napravili trošku chuť tím, že měli jen granule. A určitě nic lepšího dnes od paničky nedostanou, když provedli takovou lumpárnu. A tak přelezla vrátka u plotu a vydala se kousek po cestě, ze které přeběhla na louku, která se rozkládala za cestou před jejich domem a šla, až došla k malému potůčku. Tam se zastavila a chvíli se dívala do vody. Byla čistá a průzračná. Chvíli se do ní koukala, jak tak krásně plyne a probleskují v ní sluneční paprsky a pak se vydala dál, k velkému potoku.

Co to ale neviděla…nedaleko se popásala srnka. Tak se přitiskla k zemi a zůstala stát jako přimražená, aby ji nerušila.

Jéjda, ta byla krásná! Ještě nikdy takhle zblízka srnku neviděla. Měla krásné hnědé oči a kouzelný čumáček, kterým ukusovala travičku. Tu kdyby viděl tak Maxík…Minďa ani nedutala, aby ji nevyrušila, nemohla od ní utrhnout oči, jak se jí líbila. A co to vidí? Za chvíli k ní přiběhla druhá srnka a začala se taky pást. Tohle až poví Maxíkovi, tak mu to bude líto, že je taky neviděl. Ten se bude divit! A tak se ještě víc přimáčkla k zemi, aby ji nebylo vidět a jen se koukala. Srnky se docela dlouho pásly, pak zvedly hlavu a zrovna tím směrem, kde ležela Minďa. Zavětřily a možná, že ji ucítily, protože okamžitě nabraly do skoku a už si to pelášily pryč.

„Škoda“, řekla si Minďa a dívala se za nimi, ale za chvíli ji zmizely z očí někam mezi stromy a keře, které rostly na opačném konci louky. A ta louka byla velikánská, moc veliká, protože tu kdysi dávno bývával rybník, ale o tom se vám Minďa dříve zmiňovala.

Minďa se zase vydala dál k tomu potoku, doufajíc, že bude mít štěstí a chytne si tam nějakého pstroužka. Musí také pamatovat na Maxíka, kterému slíbila, že když bude mít štěstí a chytne nějakou rybku, že mu taky donese, když měli dnes tak chudý oběd a večeře nebude jiná.

Jak si vynahradili Minďa s Maxíkem chudý oběd rybičkou

A tak Minďa šla, někdy trochu rychleji, pak zase udělala jen pár krůčků, až došla k potoku. Vzpomněla si na tu odpornou žábu, která se jí vůbec nelíbila, a kterou tu už viděla dvakrát, ale dalo se s ní hovořit, to ano. Dokonce ji poradila, kde viděla pstruhy a tam Minďa taky jednoho chytla. Zkrátka kdyby aspoň nebyla tak ošklivá, tak by si s ní docela i dlouho poklábosila. Ale ty její strupy, které měla po sobě, ty se jí vůbec nelíbily. No jo, ne každý vypadá dobře a hezky na pohled. Zato zas může mít dobrou povahu. A tak už byla na břehu a rozhlížela se napřed, jestli tu neuvidí tu svoji známou ošklivku – ropuchu.

Šla kousek okolo břehu a pátrala po toku potoka, jestli v něm uvidí nějaký pohyb, který by ji navigoval, že by tam mohly být ryby. A jak tak šla, najednou slyší:

„Kvák, kvák“, tak se ohlédla po zvuku, odkud přicházel, ale nic neviděla, ať se koukala, jak se koukala. A znovu slyšela:

„Kvák, kvák, tady jsem“, upozorňovala ji ropucha, protože to byla ona, kdo na ni volal. Ale Minďa pořád nikoho neviděla, ač napínala oči, jak chtěla. Bodejť by ropuchu viděla, když byla sama zbarvená trochu do hnědo-zelena a ještě k tomu byla skoro celá schovaná v trávě a ta byla taky zelená. To se ty barvy prolínaly a pak se mohla Minďa ukoukat, jak chtěla a i když měla oči jak lucerničky, v té obojí barvě by jí to splynulo všechno dohromady.

Ropucha, když viděla, že ji Minďa pořád nevidí, tak povylezla ven a to ji už Minďa spatřila.

„Ahoj“, povídá jí Minďa. „Já jsem Tě vůbec neviděla, splývala jsi s tou trávou dohromady“.

„To je naše maskování proti našim nepřátelům, v přírodě je to tak zařízené u některých zvířat“, povídá jí ropucha, a začala ji poučovat o různých zvířátkách, které mají rádi vodu, ale taky ji vyprávěla o chameleonovi, který se dokáže v mžiku různě zabarvit, že je třeba k nerozeznání od větve stromu. Ale chameleon tady nežije, ten je v jiných zemích anebo ho mají v zoologických zahradách v teráriích.“ A dodala ještě, že i někteří lidi ho mají doma v akváriu.

Minďa jen koukala, tohle nevěděla. Ale o zoologické zahradě to již něco věděla od Zrzánka, který jim vyprávěl, jí a Micce, jak v ní už byl a o různých zvířatech, ale o tomhle jim nevyprávěl. Třeba ani chameleona neviděl. Musí se ho na to zeptat, až ho uvidí.

A tak byla docela ráda, že viděla ropuchu, ač krásou neoplývala a Minďě se moc líbila hezká zvířátka. Ale teď poznala, že i když zvířátko neoplývá krásou, tak že může být i chytré a že venkovní krása není tak důležitá, jako ta vnitřní. A dívala se na ropuchu už jinak, než když ji viděla poprvé.

Nedalo jí to, aby ji nevyprávěla, co provedli doma s Maxíkem. Jak rozbili skleněná dvířka u skříňky tenisákem a jak se strašně báli, jak to všechno dopadne. Že je panička pořádně potrestá, a že dostanou pořádný výprask! Ale nic z toho se nedělo. Jen že dostali takový chudý oběd – granule, které nemají rádi, ale protože měli hlad, tak se do nich museli pustit. Možná, že to bylo za trest, protože jinak mají vždycky něco dobrého. A tak že se šla Minďa podívat k potoku, jestli by neulovila nějakého pstruha a že slíbila i Maxíkovi, že mu také donese, když ho chytne.

Ropucha na ni chvilku koukala a řekla jí, že ona takové lumpárny nedělá a že by se měli polepšit, když mají tak hodnou paničku. A protože Minďu litovala, že se špatně naobědvala i s tím jejím psím kamarádem, tak ji ukázala, kam se má podívat u potoka, na které místo, a tam že bývají vždycky pstruzi.

A tak Minďa šla, ropucha vedle ní poskakovala, až se zastavila a ukázala jí místečko, kde by mohli být. Minďa zpozorněla, ani se nehnula, aby je nevyplašila a dávala pozor, jestli uvidí ve vodě nějaký pohyb. A v tom se kmitnul ve vodě pstruh hned u břehu, Minďa honem zalovila packou a už ho držela ve svých drápkách. Honem s ním mrštila na trávu a zakousla se mu do páteře a bylo po něm. Zkrátka silnější vždycky vyhrává. Byl pořádně veliký, a tak Minďa už v duchu viděla, jak si pochutná i Maxík. Ropucha měla sama radost, že ji mohla posloužit radou, a tak ji řekla „ahoj“ a odskákala pryč. Věděla, že Minďa se teď pustí do jídla a stejně si s ní nebude moct povídat. A až se nají, že zbylou rybu odnese v zubech svému kamarádovi Maxíkovi. Však až zase dostane chuť na rybičku, ona zase přiběhne a ropucha ji pak uvidí.

Minďa jedla a jedla, až měla dost. Bříško měla už plné. Pstruh byl pořádně velký. Snědla ho polovinu a tu druhou vezme Maxíkovi, ať si taky pochutná, mňau. Ale napřed se dala trochu do pořádku, protože byla celá urousaná od toho jedení…

Packama si umyla tlamičku, nesměla zapomenout i na fousky, které měla mokré a celé umolousané a pak si ještě olízala pacinky, popadla zbylou rybu do tlamičky a už si to pelášila k domovu. Přeskočila malý potůček, ještě se rozhlédla, jestli neuvidí znovu srnky, ale kdeže ty už zase byly…A pak už běžela přes louku, vyšplhala se na stráň, přeběhla cestu a už byla u jejich plotu. Vyšplhala se na vrátka, seskočila dolů a šup, utíkala s rybou ke keři a tam ji schovala pro Maxíka, protože věděla, kdyby ji s ní viděla panička, že by ji mohla i vzít a to nechtěla. Vždyť slíbila Maxíkovi, že když něco uloví, že na něj nezapomene a taky mu donese, když měli tak mizerný oběd.

Jak nebyl Maxík taky ošizen o pochoutku

Když schovala rybu, ještě se snažila upravit, protože jak ji držela v tlamičce, tak se od ní umáčela. Pak běžela zase k oknu, vyskočila na něj a zaškrábala, aby ji panička slyšela. Dveře u kuchyně byly otevřené, tak to slyšel i Maxík, jak škrábe na okno a dal se do štěkání a tím přivolal i paničku. Panička otevírala Mindě okno, ale Maxík chtěl ven a štěkal a štěkal, že ho šla napřed pustit a jak to Minďa viděla, z okna seskočila a běžela ke dveřím. Maxík vyběhl ven na zahradu a Minďa běžela hned za ním. Panička, když viděla, že Minďa domů nechce a že chtějí být oba na zahradě, tak je tam nechala a šla domů.

Minďa honem sdělovala Maxíkovi, že pro něj něco má a zavedla ho ke keři, odkud vytáhla polovinu ryby, kterou mu donesla. A Maxík, ač nikdy ještě syrovou rybu nejedl, tak se do ní pustil a měl ji spořádanou natotata. Moc mu chutnala, po takovém obědě, který jim panička naservírovala. I když říkala, že jsou granule zdravé, že v nich jsou všechny možné vitamíny, které potřebují pro svůj růst a výživu, ale co je to platné, když jiné jídlo bylo lepší. Granule jedli jen z donucení. Jak si jednou zvykli na lepší, tak už jim granule moc nechutnaly. Někdy dostávali i různé mlsky, tak ty byly dobré, to ano. Třeba dostávali takovou dentální tyčinku, ta byla, ó jé! Ta jim čistila zoubky, aby se jim nedělal zubní kámen. To byla moc velká dobrota, na tu se vždycky klepali. A i jiné mlsky, ale granule jim moc pod nos nešly.

A tak Maxík, jak spořádal rybu, taky se olízal, aby vypadal k světu a nebyl celý umolousaný a Mindě vysekl pořádnou poklonu. Poděkoval jí, že na něj nezapomněla a řekl jí, že to bylo moc dobré, a že rybu jedl vlastně teď poprvé a že si nikdy nemyslel, že je tak dobrá.

Minďa byla ráda, že mu udělala radost, zvlášť dnes, když neměli nic dobrého k jídlu. Teď to ještě jde, chytnout nějakou tu rybičku, říkala si, ale až bude zima a bude sníh a taky potok bude místy i zamrzlý, tak to pak už nepůjde. To jsou pstruzi někde schovaní a kdoví, jestli by se jí podařilo nějakého ulovit. To by jí zase musela pomoci radou ropucha, ale kdoví, kde je zase ta v zimě? Seznámila se s ní vlastně teprve letos, kdy bylo už teplo. A tak nad tím přemýšlela, jak ona a ryby tráví zimu…

To někdy zalézá mráz až pod drápky a to zebe, jéjda a jak! To je radši doma v teplíčku a nikam se nežene, jen se vyvenčit a zase honem domů. A Maxík taky. Ne, zimu Minďa ráda nemá a Maxík taky ne.

A lidi! Ti musí chodit ven nabalení v tolika věcech, na hlavě nosí čepici, pak šálu, omotanou několikrát okolo krku, na rukách zase rukavice a teplé boty, aby jim nemrzly nohy a i tak někdy panička, když přišla domů z venku, říkala, jak ji zebou nohy.

Minďa nechala přemýšlení. Na to je dost času. Ještě je teplo a dlouho ještě bude.

Najednou ji napadlo, že by se zítra měla sejít zase na skalce s Mickou a Zrzánkem. Jéjda, to bude fajn. To jim taky povypráví, jakou provedli s Maxíkem lumpárnu doma v bytě, a jak za to byli potrestaní, že měli k obědu i k večeři jen granule. Ale chtěla se jim pochlubit, jak sobě a Maxíkovi vylepšila jídlo za pomocí ropuchy. To budou koukat. Možná, kde oni bydlí, že tam žádný potok ani není. Musí se jich příště zeptat. Však Zrzánek říkal, že se k nim také musí přijít podívat. A jak tak přemýšlela, co jim poví, už se začala těšit na zítřek, až se zase sejdou.

Domácí pohoda

Když se Maxík najedl, Mindě poděkoval a řekl jí, jak si dobře pochutnal, tak si dali oba šlofíka tam pod tím keřem, kde většinou líhávali. Bříška měli najedené, hlad neměli a granule, které měli připravené na misce k večeři doma, na ty neměli ani pomyšlení. A tak hezky pospávali, jeden vedle druhého, až je probudil skřehot straky, která vlítla zrovna na větev stromu, vedle kterého leželi pod keřem.

To nebylo zrovna příjemné probuzení. Maxík vylítnul a začal na ni štěkat, ale straka si z toho nic nedělala. Teprve až Minďa vyskočila na strom a začala skákat po větvích, tak se teprve lekla, že by ji mohla chytnout a ulétla pryč.

A jak tak byli už vzhůru, tak si řekli, že se proběhnou zahradou a prozkoumají, jestli tam není něco nového. Minďa skočila na slepičárnu a kohout, jak ji viděl, začal nadávat a kokrhat, slepice se splašily a začaly lítat po výběhu, že to panička slyšela až do domu, protože byla otevřená okna. Tak se šla podívat, co se to děje. Viděla opět ty dva nezbedníky, že se zase honí. Tak je okřikla, a že už byli pěknou chvíli venku, tak je hnala domů. Jim se ale moc nechtělo, a tak se honili dál po zahradě a paničku to nazlobilo, že ji neposlouchají.

„Jen počkejte vy uličníci, však já vás vypeču“ řekla si, a šla domů. A nechala je venku až skoro do večera, kdy se už začalo stmívat. Pak otevřela dveře a viděla, jak tam už oba sedí, celí schlíplí, a skleslí, vědomí si své viny a taky už jim bylo i chladno a chtěli do teplíčka.

„To jsem vás vytrestala, co holoubci,“ řekla jim panička. Maxík s Minďou ani nereagovali a honem mazali domů, aby si to panička náhodou ještě nerozmyslela a nenechala je venku.

„No jo, za chyby a uličnictví se musí platit“ řekli si oba svorně a svěsili hlavy, vědomi si své viny. A hned si vyskočili na gauč, a stočili se oba pěkně do klubíčka a za chvíli oba skoro najednou usnuli.

Panička se jen divila, že se ani nehrnuli k misce, aby se najedli. Měli tam ale stejně jenom granule. Nic jiného jim na dnešní den nenachystala. Dostali pacholci za vyučenou za to jejich zlobení. Ale kdyby tak věděla, že Minďa ulovila pstruha a že se rozdělila i s Maxíkem, to už by se nedivila, že je nežene hlad k miskám.

Možná, že ani nevěděla, že Minďa umí lovit pstruhy. Nikdy ji s rybou neviděla, a tak o tom ani nemusela vědět.

Byl večer, panička se ještě podívala po těch loupežnících, jak spokojeně spí na gauči a pustila si televizi. Hráli tam detektivku a detektivky měla ráda. A tak se zaposlouchala do děje a zapomněla úplně, co ji dnes ti dva uličníci vyvedli. Když detektivku dohráli, bylo už dost hodin, tak si odestlala a šla spát. Ty dva uličníky nechala na gauči do rána. Věděla, že nic neudělají, byli jinak velmi čistotní.

Schůzka na skalce jen se Zrzánkem

Ráno se probudili všichni skoro najednou. Panička nejdříve a jak vešla do kuchyně a obýváku, tak se probudili i Maxík s Minďou.

„Uá, uá, uá“, zívali svorně oba dva, Minďa i Maxík, málem si vykloubili sanici, jak tu pusu otevírali dokořán.

„No, no“, řekla jim panička, „to jste se málo vyspali?“

Minďa jen zamňoukla, Maxík zakňučel a oba seskočili dolů z gauče a šli ke dveřím, aby je panička pustila ven. Když byli venku, tak se šli napřed oba vyvenčit, každý jinam, protože se přece jen před sebou trochu styděli, neboť byli slušně vychovaní a věděli, co se sluší a co ne a pak si sedli u svého oblíbeného keře a ještě si rozebrali včerejší den. Řekli si, že už nesmí nikdy takové lumpárny dělat, že by je pak panička neměla ráda. A taky by byli ošizeni o dobré jídlo a to by bylo škoda.

Minďa se svěřila Maxíkovi, že má dnes zase schůzku odpoledne na skalce se svými přáteli a že mu pak všechno zase povykládá, o čem jim bude Zrzánek vyprávět. Maxík jen přitakal a tiše jí záviděl, že se může dostat z domu sama ven. On, když jde ven, tak může jít jen s paničkou na vodítku. Ale těšil se, že brzo vyrazí někam na turistiku, protože o tom slyšel paničku mluvit. Zkrátka je pes a psi mají jiný život, než kočky. Tak s tím byl už smířen, i když se mu to někdy nelíbilo.

Dopoledne uběhlo a Minďa se už nemohla dočkat, až zase vyrazí na skalku. Dnes už neměli granule k obědu, ale rýži s masem a s trochou omáčky. Panička se přece jen už obměkčila za tu jejich lumpárnu a granule jim z misky vzala.

A tak se Minďa s Maxíkem najedli, oba si pochutnali a ještě se na chvíli natáhli na gauč. Panička jim řekla, že musí někam jít, a tak Minďa toho využila a vyběhla taky hned ven. Jen chudák Maxík, ten musel zůstat doma. Když panička šla někam pryč, tak musel být vždycky doma, na zahradě ho nikdy nenechávala. Říkávala, že by mohl někdo otevřít vrátka a on by vyběhl ven a už by se pak domů nedostal a musel by čekat venku za plotem. A taky by ho mohl někdo i odnést, protože pudlík je hezký pejsek. A to by určitě nebyl rád, kdyby se ocitl u někoho cizího, to by mu bylo smutno a paničce taky. A tak to holt musel vydržet, než se panička vrátí. Kočky jsou na tom o hodně lépe, ty mohou běhat, kde se jim zlíbí.

A tak Minďa, jak byla venku, přelezla vrátka u plotu a zamířila ke kolejím. Rozhlédla se napravo a nalevo, jestli nejede vlak a honem přeběhla koleje, seběhla dolů s náspu a zamířila si to ke skalce. A už z dálky tam viděla něco zrzavého…To na ni už čekal Zrzánek, ale tentokrát bez Micky!

„Jéjda, kdepak je Micka? Mňau…Nestalo se jí něco?“

Zeptala se Minďa Zrzánka. Zrzánek byl nějaký smutný a řekl jí, že Micce není dobře, že polehává, a tak že přišel sám. Prý ji má od ní pozdravovat.

„A copak je jí?“Ptala se Minďa.

„Já nevím“, řekl Zrzánek, jen mi řekla, že se necítí dobře, ať jdu sám. A tak jsem tady.

Minďa se nad tím pozastavila, a ještě se ho zeptala, jestli nesnědla něco špatného, že by mohla mít zkažený žaludek. To ale Zrzánek nevěděl. Říkal, že někdy taky chodí na lov, protože, tam kde bydlí, je dost myšek, a tak se snaží je vychytat. A že sem tam nějakou tu myšku i snědí. To se Minďě moc nelíbilo. Říkala, kdoví, jestli na ně taky lidi nelíčí pastičky a nedávají tam jed. Zrzánek se až leknul, když mu tohle Minďa říkala. Docela ho to vylekalo. Minďa ho ale uklidňovala, že to jsou jen výjimky, a že když je v domě kočka, tak se spoléhají na ni, že jim myšky vychytá.

Trochu to Zrzánka sice uklidnilo, ale přece jen měl o Micku strach. A nějak se neměl ani k hovoru, aby vyprávěl dál o svých dobrodružstvích na dovolené se svými páníčky. Minďě to dalo dost práce, než ho vyvedla s pochmurných myšlenek. Ale přece jen se pustil dál do vypravování, co dalšího prožil.

Koupání v moři

Vyprávěl, že po tom delfináriu, byli další den u moře. To se Zrzánek bál, aby na něj nešplouchla nějaká ta vlna a neodnesla ho zase do moře. Ale Jirka s Květou si natáhli deku dost daleko od moře, a tam vlny nešplíchaly. Zrzánkovi řekli, že se nemusí bát, že až sem vlny nedosáhnou. Však to taky viděl, že byl suchý písek a nebyl ani trochu mokrý. Vlny sice šplouchaly a někdy dost vysoko, ale oni byli od nich opravdu daleko. Dnešní den měli Jirka s Květou chuť si trochu zaplavat a vyřádit se v moři, vždyť proto sem taky jeli do ciziny, protože doma u nich v jejich zemi moře není. A tak protože vzali sebou Zrzánka, museli by ho nechat na pokoji a to on nechtěl. Tak tam ležel na dece a koukal na ně, jak dovádí a jak po sobě stříkají vodou a taky jak se potápí. A to se ale Zrzánek moc bál, aby se z nich někdo neutopil. Koukal po nich pořád, kdy se z nich kdo vynoří z moře ven, až byl z toho celý špatný a vůbec se mu to nelíbilo. Tak začal nahlas mňoukat a mňoukal a mňoukal, až ho slyšeli i druzí lidé a koukali po něm. Upozornili na to taky Květu s Jirkou, že tam mňouká nějaká kočka, jestli to není jejich.

No ano, byl to Zrzánek! Tak k němu oba běželi, co se to děje. Viděli, že má v očích strach, a tak je hned napadlo, že se asi bál, jak se potápěli.

„Ty blázínku, neboj se, my se neutopíme, to se nemusíš o nás bát.“ Říkali mu o překot oba dva najednou. Na Zrzánkovi byl ten strach vidět pořád na očích! A tak s ním zatím zůstali na dece, sluníčko je osušilo, a když jim bylo zase dost teplo, tak řekli Zrzánkovi, že na chvíli hupnou do moře, ale že se už potápět nebudou, ať nemá o ně strach.

A odběhli se smočit. Dováděli ve vodě, trochu si taky zaplavali, ale daleko ne, jen tak, aby na ně Zrzánek viděl a nemusel se o ně bát. Pak si lehli na deku a nechali se opalovat sluníčkem, aby si taky dovezli od toho moře nějaký ten bronz na pokožce.

Víte Vy, co je to bronz? To se přece říká opálené pokožce, že ji má do bronzova opálenou. Každý, kdo jede k moři, tak se pak chlubí, jak se krásně opálil. Zrzánek, ten se opalovat nemusel, ten měl sám svoje tělíčko skoro jako bronzové, nebo měděné…

„Co na tom ty lidi vidí“, říkal si pak pro sebe, když už byli zase v hotelu na pokoji. A viděl, jak se Jirka s Květou mažou krémem, aby jim ta opálená pokožka dlouho vydržela. „Hm, já se mazat nemusím a jsem pořád stejný“, utrousil si pro sebe, a bylo mu to divné.

A tak uběhl zase jeden den a další den se měl pořádat zájezd do nějakého města za historickými památkami, jak slyšel Zrzánek Jirku, když to povídal Květě. To se mu zrovna moc nelíbilo, to by radši zůstal na pokoji v hotelu. Ale nevěděl, jak dlouho ten zájezd potrvá. A kdyby měl Zrzánek čekat zase moc dlouho na pokoji, to by taky nebyl spokojený, to by byl otrávený.

A tak čekal, co bude, jak se Jirka s Květou rozhodnou, jestli na ten zájezd vůbec pojedou. Ale nakonec se rozhodli, že nepojedou a stráví zase den u moře.

„Jéjda“, řekl si Zrzánek, „ to se zase budou opalovat, aby měli bronz. Vždyť já bych jim mohl nějaký dát, mám ho dost a drží se mě pořád! A taky se budou koupat a plavat a hlavně ať se ale nepotápí, to bych se o ně strašně moc bál!“

To si říkal Zrzánek a už mu to tak nějak bylo jedno, ale byl radši, že se nikam nejede. Protože chodit někde po ulicích, kde je hodně domů a lidí, to neměl rád. To zas je lepší, být u toho moře! Tam tolik lidí zase není. Protože Jirka s Květou si vždycky vybírali pláž, kde není přelidněno a měli taky své soukromí kvůli Zrzánkovi.

Tak si oddechl. Byl večer, a tak Květa s Jirkou odešli na večeři do restaurace a řekli Zrzánkovi, že až se vrátí, že se pak spolu půjdou ještě všichni projít. Zrzánek se zatím natáhl a dal si šlofíčka. Spal a spal a něco se mu taky zdálo, ale ne o té princezně se zlatými vlasy, jako jednou, ale teď se mu zdálo o zlém psu, jak na něj doráží. A z toho leknutí se probudil. Ale on na něj nikdo nedorážel, to se Jirka s Květou vrátili z restaurace a budili ho a nemohli ho vzbudit, protože byl tak moc zabrán do spánku.

To byl Zrzánek rád, že to nebyl pes, ale páníček, co na něj dorážel, aby se probral, že půjdou na procházku. Hned seskočil z křesla, kde ležel a už byl u dveří připraven. Jirka s Květou se taky nemuseli převlékat, protože se převlékli už, když šli na večeři, a tak vyrazili ven a šli zase známou cestou okolo moře. Moře bylo modrozelené, nebe zase modré, pofukoval sem tam trochu větříček, bylo zkrátka moc příjemně. Páníček sice sebou vzal vodítko s obojkem, ale Zrzánkovi ho nenasadil, protože na té procházce byli skoro sami. Jen sem tam někdo byl vidět okolo moře. Taky se jim asi nechtělo zůstat na pokoji, když bylo tak pěkně.

A tak šli a šli, až se cesta od moře zatáčela a vedla ke skalám, kde minule nebyli. Šli tentokrát docela dlouho, a tak byli překvapeni, protože ty skály od hotelu vidět nebyly. Vedla mezi nimi úzká stezka, a tak se po ní vydali. Daleko nešli, protože bylo už dost hodin, ale řekli si, že se sem zítra vydají a podívají se dál, ale ve dne. Teď už se začíná stmívat a to by ještě mohli někde zabloudit. Tak se obrátili nazpátek a pomalu se vraceli k hotelu.

Den jim utekl jako voda, a moc hezky! Těšili se na zítra, jak se podívají do skal a tam Zrzánek bude moct jít zase sám bez vodítka, ale musí je poslouchat na slovo, když na něj zavolají, to by jinak nešlo!

A tak se všichni uložili ke spánku…

Procházka skalním městečkem a strach z Ježibaby

Ráno se vyspali všichni do růžova, ale Zrzánek do bleděmodra, to bylo ještě lepší! Nasnídali se, Jirka s Květou zase dole v restauraci, Zrzánkovi dali na misku jeho papání a mlíčko. Sebou si taky vzali jídlo a pití do batohu i pro Zrzánka a pomalu se vydali na cestu. Pro všechny případy ale sebou vzal Jirka vodítko s obojkem, nevěděl přece jenom, jak to tam bude ve skalách vypadat, jestli tam bude bezpečná cesta i dál, aby Zrzánek ještě někam nespadl.

Vyšli z hotelu, šli podél moře, vzduch byl tak krásně vlhký, že se Zrzánek zastavil a pořádně se s chutí nadechl. To bylo něco jiného, než v hotelu. Rozeběhl se a začal vyskakovat do výšky, jakou měl radost z této procházky, pak zase popoběhl a zas se vrátil, a znovu se pustil do běhu a to zatím ušli jenom kousek. Tak se mu to líbilo, že nemusel být na vodítku a že mohl volně běhat. Však taky většinou jsou na vodítku jen psi, ale kočky moc málo. Ale páníčka musel poslouchat, to by s nimi nemohl nikam jezdit a to on zase moc rád jezdil, však také viděl a zažil spoustu dobrodružství, kteří jiní nezažili.

A tak šli pomalu, nikdo nikde nebyl, byli jen oni sami a to bylo fajn. To měl Zrzánek rád, když se okolo něj nemotala spousta lidí. Jirka s Květou na něm viděli jakou má radost, a tak měli radost s ním, že se mu to líbí.

Sami byli taky spokojení, protože měli rádi přírodu, a tak šli pořád dál, až došli k cestičce, která vedla od moře do skal a na kterou včera narazili. Vešli na ni a postupovali hlouběji do skal. Těch přibývalo z obou stran a čněly docela vysoko nahoru k nebi. Zrzánek jen koukal, mohl si hlavu vykroutit, jak byly vysoké. Nacházely se tam poučné tabule o území, kterým se ubírali. To Zrzánek nevěděl, ale slyšel to říkat Jirku Květě, a tak se zastavili u některých z nich a četli, co tam bylo napsáno. To Zrzánka vůbec nezajímalo a taky ani neuměl číst, tak proč by se na ně koukal…

Zrzánek se zase rozutíkal a utíkal a utíkal, koukal všude okolo, a jak tak běhal sem a tam, tak najednou slyšel zpívat ptáčky. Jéjda, to se mu líbilo, to byl jiný zpěv, než na jaký byl zvyklý u nich doma, a tak se zastavil a koukal nahoru, jestli nějakého toho ptáčka uvidí. Ale neviděl žádného.

„To je divné, kde jsou schovaní?“ A ač se díval všude okolo a taky na skály, jestli tam náhodou nesedí někde ptáček na malém keříčku, které tam rostly sem tam ve skulinách, až ho bolelo za krkem, jak ho natahoval, tak neviděl nic. Květa se po něm s Jirkou koukali a viděli, jak se rozhlíží a něco hledá. A v tom taky uslyšeli zpěv ptáků, jako Zrzánek. A tak se taky rozhlíželi, jestli nějakého toho ptáčka neuvidí, ale také nic neviděli.

Tak pokračovali dál a hlouběji do skal. Cesta se zatáčela, skal přibývalo a najednou se před nimi objevilo po pravé straně malé jezírko s průzračnou vodou. To bylo ale kouzelné místečko! Překvapeně zůstali stát. Za jezírkem vzadu se krčila malá chaloupka, taková spíš chatrč. Vypadala jako perníková chaloupka, i když na sobě perníčky žádné neměla.

„Jéjda, tam bude asi bydlet Ježibaba, a vězní tam Jeníčka a Mařenku“, řekl si Zrzánek a už si v duchu představoval, jak chce Ježibaba na Mařence, aby jí ukázala prstíček, jak přibrala na váze, aby si ji mohla upéci. A s Jeníčkem že by to udělala zrovna tak. Zrzánek zůstal strachy přikrčený k zemi a ani se nehnul. Díval se, jestli ji náhodou neuvidí někde šmejdit okolo chaloupky. Ale nic neviděl.

Zato Jirka s Květou viděli, jak se najednou zastavil a jak koukal k chaloupce a protože ho už znali, tak věděli, že se bojí.

„Neboj se Zrzánku,“

a Jirka ho vzal do náruče. Zrzánek se k němu přitiskl, celý se klepal, jaká v něm byla malá dušička. Ale už se bát nemusel, když ho Jirka držel v náručí, ale přece jenom stále koukal po chaloupce, jestli se tam něco nehýbá. Chaloupka ale vypadala, že tam vůbec nikdo nebydlí. Ještě, že byla až za jezírkem, tak nemuseli okolo ní jít, to by se Zrzánek k páníčkovi přitiskl a ani by nedutal. Přešli okolo jezírka a pokračovali dál mezi skalami a zase viděli na druhé straně další jezírko. Tohle bylo o hodně menší, ale zato na něm rostly lekníny a zrovna kvetly. Najednou tam něco žbluňklo, Zrzánek zpozorněl, ale nic neviděl. Díval se pozorně, ale asi to byla žabka anebo možná i rybička.

Pořád pokračovali dál, Jirka vytáhl z batůžku foťák a udělal pár snímků na památku. Bylo to tu opravdu moc hezké.

A tak šli a šli, už toho docela dost našlapali, a tak si řekli, jestli by se neměli vrátit. Ale když se vydali na výlet, tak to tu chtěli prozkoumat. V dálce viděli se něco modrat, a ono to bylo moře! Pak tam ještě viděli nějakou stavbu. Přemýšleli, co by to mohlo být? A že byli zvědaví, tak šli a za chvíli byli u ní.

Cestou míjeli stromy, které neznali, a na nich bylo nějaké ovoce! Takové malé, kulaté a nafialovělé. Ony to byly zralé fíky! Byly to zkrátka fíkovníky! Jirka s Květou si jich pár utrhly, aby je ochutnaly a protože byly moc dobré, tak je začaly trhat všude tam, kam rukama dosáhly. To byla dobrota! Doposud jedli jenom fíky usušené, ale čerstvé ještě nikdy! To byla vyloženě lahůdka. Pár jich snědli a zbytek si dali do batohu.

Pokračovali v chůzi dál a došli k té budově, kterou viděli z dálky. Jak se později dozvěděli od personálu v hotelu, byla to stará prachárna. Ale k čemu sloužila, to se pořádně od nikoho nedozvěděly. Teď už to byla jen taková bouračka bez oken. Šli ještě kousek za ní a otevřel se jim nádherný výhled na moře s maličkatou plážičkou, pokrytou drobnými oblázky.

„Jéjda, tady je nádherně,“

prohodil Jirka a Květa taky jen zírala, kam se to dostali. Byl to vlastně takový malý záliv, okolo něhož byly skály a sem tam bylo pár balvanů i ve vodě. A protože sebou měli plavky, tak se do nich převlékli a šli se trochu smočit jen na jeho okraj. Zrzánkovi poručili, aby nikam nechodil, že oni budou taky jen u břehu a nikam dál že nepoplavou, jen se omočí…

A jak tak byli ve vodě, najednou Jirka zahlédl ve vodě velkou mušli, byla prázdná a za chvíli našel další a zase jinou. Tak se začal rozhlížet, jestli jich tu neuvidí víc, že si je posbírá a dá si je doma do akvária. Květa se taky začala dívat do vody, protože voda byla krásně průzračná, že bylo vidět až na dno a taky jich pár našla. Měli z nich takovou radost, že je odnesli na břeh, a šli znovu do vody, podívat se, jestli ještě něco neobjeví. Šli ale teď kousek dál od břehu, protože si mysleli, že tam budou možná zase jiné mušle.

Zrzánek se zatím rozhlížel okolo, viděl na zemi veliké šišky, takové jiné, velké a skoro kulaté, a tak si začal s nimi hrát a různě je postrkovat. Šišky se kutálely a pár se mu jich odkutálelo do vody, protože tam byl trochu svah. Ale on se vody bál, a tak k ní ani blíž nešel. Nemohl zapomenout, jak se topil... Šišek tam bylo dost a taky krásných kamínků bílých a všelijak zbarvených, tak měl o zábavu postaráno.

Jirka s Květou si posbírali docela dost mušlí, všelijak zbarvených i různých tvarů a uložili je do batohu do sáčku.

Sedli si na plážičku, aby oschli. Byli rádi, že se vydali do těchto končin. Viděli a poznali zase něco jiného. A hlavně tu byl klid, nikde ani živáčka, a tak jim bylo fajn. Dívali se do dálky na moře, které bylo zbarvené do tyrkysové barvy, sem tam se měnící do zelena a zase do modra. Slunko si v něm pohrávalo se svými paprsky a taky jeden paprsek zamířilo na Zrzánka a polechtalo ho na nosánku. Až se Zrzánek ohnal packou, co ho to šimrá. Sluníčko z toho mělo radost, že na to Zrzánek nepřišel, co to je, a pošimralo ho znovu. A Zrzánek se zase ohnal, myslel si, že ho to šimrá nějaká muška na nose.

Sluníčko se rozesmálo a ukázalo ještě víc svých paprsků, a začalo kroužit Zrzánkovi nejenom na nose, ale i na bradičce a na ouškách, že se Zrzánek nestačil ohánět. A už toho měl docela dost, protože si myslel, že se na něj sesypal roj mušek, ale žádné neviděl!

Květa s Jirkou se na něj dívali, co to dělá, že se pořád ohání packou okolo sebe, a tak z toho měli legraci, protože poznali, že si s ním sluníčko neposeda hraje…

Ale sluníčko vidělo, že už toho hraní a šimrání bylo dost, a tak stáhlo ze Zrzánka svoje zlaté paprsky a začalo svítit zase na Květu a Jirku. Ti byli rádi, protože tím, jak na ně sluníčko začalo svítit, tak krásně oschli, mohli si sundat plavky a převléknout se. Vybalili taky svačinu, kterou si sebou vzali, najedli se, dali i Zrzánkovi a spokojeně seděli ještě chvíli…

Zrzánek slyšel najednou nějaký šustot u stromu, a tak se podíval tím směrem a koho to neviděl? Veverku! A černou! Vykulil očka, jak se mu líbila a rozběhl se za ní. Ale kdepak veverka, ta byla rychlejší než Zrzánek a navíc uměla daleko lépe šplhat než on, i když on by se taky nenechal zahanbit. Šplhat do stromů, to uměl, ale ne tak vysoko jako veverka. Přece jen byl Zrzánek o hodně těžší a nikdy se tak vysoko ani šplhat nepokoušel. A kdyby spadl, dopadlo by to daleko hůře, než kdyby spadla dolů veverka, která je lehká jako pírko. Ale ta by jistě nespadla, zachytila by se na nějaké větvi níže. Zkrátka každé zvířátko je jiné a umí něco jiného a tím se od sebe liší. Díval se po ní nahoru na strom, ale veverka byla už dávno někde ve vršku, že nebyla vidět!

Tak se vrátil k Jirkovi a ke Květě, kteří již byli převlečeni a připraveni na zpáteční cestu. Ještě naposledy se podívali po krásném zálivu, který objevili a vydali se na zpáteční cestu. Šli již známými místy a pomalu došli k jezírku, za kterým byla ta ošklivá chaloupka. Zrzánek po ní koukal a zase dával pozor, zda se tam něco nehýbe, ale chaloupka byla taková, jako když šli okolo ní poprvé. Byla tichá a vypadala, že v ní nikdo nebydlí.

Zrzánek měl přece jen strach, a tak zamňouknul, to aby ho Jirka vzal zase do náruče. Jirka mu rozuměl a hned ho pochopil. Zvedl Zrzánka ze země a nesl ho v náručí až do jejich hotelu, protože on mu totiž Zrzánek v tom náručí usnul. Tak ho nebudil, i když se trošku pronesl. Byl docela těžký.

Zrzánek je unavený

Došli na pokoj, ale teď Zrzánka už Jirka vzbudit musel. Ono to zas nedalo takovou práci, protože jak ho postavil na zem, v momentě byl Zrzánek vzhůru. Zívnul si, a protože viděl, že už jsou v hotelu na pokoji, tak si vyskočil na křesílko, protáhl se, trošku si přičísl kožíšek tlapkou, stulil se do klubíčka a pokračoval dál ve spánku. Páníček ho totiž probudil, když se mu zdálo o krásné kočičce, a tak honem zavřel očka, aby se ten sen k němu zase honem rychle vrátil. Ale to se už nestalo. Kočička ve snu někam zmizela…

„Škoda!“, řekl si Zrzánek, a tak jen tak ležel, usnout se mu znovu nepodařilo, a tak z dlouhé chvíle pokukoval po páníčcích, co dělají.

Jirka s Květou vybalili batoh, umyli se, a protože byl zrovna čas k obědu, tak se zašli naobědvat do restaurace. Neopomněli dát také Zrzánkovi do misky jeho oblíbené papání.

Zrzánek si hověl dál v křesílku, a na jídlo neměl ani chuť. Květa s Jirkou se po obědě vrátili na pokoj, a protože byli unavení z výletu, tak se natáhli na postel a za chvíli usnuli. Ale napřed ještě vyndali všechny mušličky, které si posbírali na výletě.

Zrzánek se na ně chvíli koukal a z toho koukání se mu za chvíli začali klížit očka, až je zavřel úplně a usnul taky.

Najednou ho probudil hluk, tak zvedl hlavu, co se to děje, a on to Jirka s Květou chodili po pokoji.

„Vstávej, ty lenochu“, povídá Jirka Zrzánkovi.

„Půjdeme k moři a trochu si s Květou zaplaveme, chceš jít s námi?“ Ale Zrzánkovi se vůbec k moři nechtělo, protože si promítnul v duchu, jak se valí od moře vlny a ty by ho mohly zaplavit a odnést ho do moře a už by nikdy neviděl Jirku, ani Květu a vůbec ani nic jiného. A ležel dál a tím dal najevo, že se mu nechce.

„Dobře, tak si tady buď, my tam nebudeme dlouho. Jen si trochu zaplaveme, a vrátíme se brzo nazpátek!“ Řekl Jirka Zrzánkovi a odešli oba s Květou z pokoje ven.

Zrzánek byl nějak unavený ještě z toho výletu, a tak ležel dál a znovu usnul. A zase se mu zdál sen, ale ne o krásné kočičce, ale o veverce, kterou viděli u toho zálivu. Zdálo se mu, jak leze nahoru na strom, a dělá na něj dlouhý nos a leze dál a dál. Když se za ní Zrzánek pustil, tak mu zase znovu utekla tak vysoko, kam se Zrzánek bál vylézt, protože takhle vysoko přece jen kočky nelezou. Tak vysoko šplhají jen veverky a pak si vzpomněl taky na opičku, kterou viděl taky vysoko ve větvích, když pluli lodí na ostrov. Ty taky skáčou vysoko ve větvích, ale to není nic pro Zrzánka. On zase umí chytat myšky a to zase určitě neumí veverka. A opička taky ne. Ty jedí jen samé ovoce a veverky zase mají rádi oříšky. Zrzánkovi tohle jídlo vůbec nechutná, takhle masíčko, to je něco! To je dobrota!

Zrzánek snil a ležel na křesílku, až ho zase probudilo šramocení v zámku ve dveřích. To se Jirka s Květou vraceli od moře na pokoj. Protože se jim nikam nechtělo a do večeře bylo ještě daleko, tak si pustili televizi a koukali se, co tam dávají. Zrzánek zpozorněl, protože si říkal, co kdyby tam byl nějaký pořad o zvířátkách, to by se taky rád podíval. Ale nic se mu nelíbilo, a tak jen pozoroval, jak tam ubíhají obrázky jeden za druhým, a přemýšlel o tom, kam půjdou zase zítra. Co Jirka s Květou vymyslí za výlet…

Byla už doba večeře, a tak se Jirka s Květou oblékli a šli se najíst do restaurace. Měli k večeři mořské plody, což oni zrovna moc nemusí, a tak se v tom pošťourali a větší část jídla nechali na talíři. Když přišla servírka pro talíře, tak se tomu divila a ptala se jich, proč toho tak málo snědli? Pokrčili rameny, udělali grimasu, jako že to není podle jejich chuti a odešli s pozdravem z restaurace pryč. Přemýšleli, co budou dělat a kam se půjdou najíst, protože měli docela hlad, když nedojedli večeři, která jim nechutnala. Ale napřed zašli na pokoj k Zrzánkovi, aby mu dali taky najíst.

„Zrzánku, Zrzánku, vůbec jsme si na večeři nepochutnali, musíme se jít někam dorazit něčím jiným, protože máme hlad“, řekli mu.

„To, co jsme měli dnes k večeři, nemáme rádi. Mušle, kalamáry a jiné mořské potvory na ty my nejsme. Takže Ty budeš dál na pokoji a my se půjdeme někam podívat, kde vaří podle našeho gusta, a budeme se snažit, abychom se brzo vrátili. Pak bychom mohli jít ještě na chvilku na procházku. Buď hodný, my se budeme snažit brzo vrátit.“

To řekli Zrzánkovi a popřáli mu dobrou chuť k jeho večeři, kterou mu dali na misku.

Zrzánek se pustil do masíčka, které měl v misce, moc si pochutnal, protože to bylo kuřecí v rýži. Olízal si tlamičku a spokojeně se zase natáhl na křesílko a dal si ještě šlofíčka, než se vrátí Květa s Jirkou z nějaké restaurace, kam se šli ještě „dorazit“.

Večerní procházka před spaním…

Květa s Jirkou vyšli z hotelu ven a dali se směrem po hlavní třídě. Dívali se po nějaké restauraci, kde by se dobře najedli. Jedna je zaujala už svým jídelníčkem na tabuli, která lákala případné fajnšmekry už na ulici. Zašli dovnitř, servírka jim donesla jídelní lístek a už viděli, co si vyberou! Biftek! K tomu hranolky s tatarkou a oblohou a zapijí to pivkem! Na to měli chuť!

Byla to minutka, tak si museli chvilku počkat, než jim to kuchař připraví. V restauraci se jim líbilo, vyzdobená byla květinami se spoustou tropických rostlin, které u nich nejsou běžně vidět. Taky tu stály v rozích restaurace velké palmy v květináčích, což dělalo moc příjemnou atmosféru. Za chvíli se dočkali objednané večeře a pustili se do ní. Neměla chybu! Bylo toho tolik, že to snědli s velkou námahou. Ani se jim nechtělo vstávat, jak se vyloženě nacpali. Dali si ještě jedno malé pivko navíc, zaplatili, a pak se zvedli, myslíc na Zrzánka, kterému slíbili, že se budou snažit brzo vrátit na pokoj.

Když přišli na pokoj, Zrzánka hned neviděli. Rozhlíželi se a říkali si, kde je?

Ale on filuta jeden se jim schválně schoval pod postel a jenom vykukoval. A když si už myslel, že ho objeví, tak zalezl víc pod ní, ale Květa s Jirkou zas nebyli hloupí a věděli, že někde na pokoji být musí, když ho tam nechali. A tak schválně říkali nahlas:

„Kdepak je ten náš Zrzánek? Kampak se to asi schoval? Vždyť on tady není! Kam jenom zmizel? Že by se sem někdo vloupal a Zrzánka nám ukradl?“

A to už milý Zrzánek nevydržel a pořádně nahlas zamňoukal, ale zůstal i nadále pod postelí. Jirka s Květou věděli dobře, kde se schovává, ale dělali, jako že to neví a pořád ho jakoby hledali…

A tak Zrzánek konečně vylezl, protože ho to tam pod tou postelí už přestalo bavit.

„Á, tady jsi, Ty se nám schováváš, i Ty jeden filuto“!

Řekl Jirka a smál se. Tak mu řekli, že se pořádně najedli, teď že už hlad nemají a že se půjdou ještě trošku před spaním projít, než se úplně setmí…Jirka vzal Zrzánka do náruče, zamkli pokoj a vyšli všichni společně ven. Šli směrem k moři a sundali si boty, protože se jim do nich hrnul písek.

Vál mírný větřík, sluníčko se sklánělo k západu a začala se z něj pomalu dělat taková oranžová koule, až skoro do červena. Zrzánek na ni koukal a myslel si, co kdyby tak spadla na zem, jak by byla asi veliká? Teď je hodně daleko, ale kdyby byla blízko, kdoví, jestli by ještě pálila, když už tmavne. Sluníčko je žluťoučké, když hezky svítí a taky pořádně pálí a teď, když se ukládá ke spánku, tak je skoro do červena, tak to už asi tolik nepálí…

Přemýšlel a přemýšlel, jeho rozoumek všechno nechápal a taky nechápal spoustu jiných věcí. Však to byl kocourek a neměl takový rozum jako člověk.

A tak šli pomalu podél moře, a jak tak šli, najednou Jirka objevil na písku černou hvězdici. To ji tam vyplavila vlna. Tak si ji vzal a dal do sáčku, protože ten nosil pořád u sebe v kapse s tím, kdyby něco našel, aby to měl kam dát. Chtěl si také dovést něco na památku na jejich dovolenou. Za chvíli našel ještě ježka, měl plno bodlin, sice už jednoho měl, ale to nevadí, bude mít dva…

Sluníčko už skoro zapadlo, a tak se obrátili nazpátek k hotelu. Cestou našli ještě malou mušličku, tak ji Jirka strčil taky do sáčku. Došli na silnici, tam si očistili nohy od písku, nazuli si boty a došli do hotelu.

Na pokoji vyndal Jirka ježka, hvězdici i mušličku ze sáčku a dal je na balkon, aby uschly. Ještě chvíli poseděli a popovídali si o svých dojmech za celý den, osprchovali se a ulehli do postele.

Tedy Zrzánek, ten se nesprchoval, to ne, ten vodu nerad. Jemu stačí, když si umyl jazýčkem krásně hubičku, pacičky i celé tělíčko. Taky na ocásek nezapomněl.

Vodu, tu on nemusí. Stačila mu ta koupel v moři, jak ho odnesla vlna! To má zážitek na celý svůj život! Kdyby ho páníček nezachránil, tak už by ani nebyl na světě. Na to stále nemůže zapomenout…A na světě je moc krásně, je tu tolik krásných věcí a zvlášť, když má ještě takové hodné páníčky, se kterými mu je moc dobře.

Tak za chvíli všichni usnuli, unaveni celodenními zážitky, i Zrzánek byl brzo v limbu.

Poslední výlet a hurá domů!

Ráno se Zrzánek probudil ze všech první! Nemohl se honem upamatovat po tom spánku, kdy spal jako dudek, kde to vůbec je…Až když se úplně probral, tak si uvědomil, že jsou na dovolené u moře. Kouknul na postel a viděl, že Jirka s Květou ještě spí. Tak ležel dál, aby je nevzbudil, i když on chodí jako myška. Vždyť má měkoučké tlapičky, a na nich polštářky, tak s nimi nedělá žádný rámus. Jen drápky někdy zavadí o parkety, ale to by je nemohlo vzbudit. Ale proč by vstával? Však se zase nachodí dost za celý den. Kdoví, co zas Jirka s Květou na dnešek vymyslí?

Ležel tedy dál a koukal po nich, jak ještě spí. Ale už mu to bylo nějak moc dlouhé, a tak mňouknul, aby je probudil. Ale kdepak, spali jako zabití! Mňouknul znovu a ještě jednou a teprve pak se trochu otočili. Ale to se jenom převrátili na druhou stranu a pokračovali dál ve spaní.

„Tedy to jsou ale lenoši!“,

Řekl si Zrzánek a protože se mu to už pranic nelíbilo, tak seskočil dolů z křesla, vyskočil na postel a začal lézt po Jirkově těle a to už Jirka zareagoval a otevřel oči.

„Co nás budíš?“ Ptal se Jirka

„Mňau, mňau“, řekl po svém Zrzánek.

„Copak chceš?“ Ptá se ho Jirka. Věděl, že se odpovědi nedočká, a tak se zvedl z postele, ač se mu ještě nechtělo vstávat a pustil Zrzánka na balkon. Ale protože bylo už dost hodin, tak vzbudil i Květu. Byli nějak oba dva z toho včerejšího dne unavení, a tak proto tak dlouho spali. Umyli se, oblékli a šli se nasnídat do hotelové restaurace a brzo se vrátili.

Zrzánkovi dali na misku mlíčko a taky masíčko z konzervy, ale Zrzánek ani hlad neměl. Jen se napil trochu mlíčka a čekal, co se bude dít, kam dnes půjdou. Čekal, čekal, ale Jirka se pořád o ničem nezmiňoval.

„To je divné, už je tolik hodin a jsme pořád doma“, řekl si Zrzánek. To jsme nikdy takhle dlouho doma nebyli. Vždycky jsme brzo vystartovali ven. Nějak se mu to nelíbilo, protože se dobře vyspal, byl odpočinutý, a začal se už nudit!

Jirka začal něco hledat v kufru. Zrzánek nevěděl, co to hledá, protože se v něm pořád přehraboval a kde nic tu nic…a pak povídal Květě, že se dnes pojedou podívat do jednoho starodávného městečka. Říkal, že bylo postaveno už moc a moc dávno, že tam jsou zajímavé památky, a tak že si ho prohlédnou a pak až se vrátí, že budou pomalu balit a chystat se zase na cestu domů.

Zrzánek, jak to slyšel, tak v duchu zajásal a už se těšil.

Ne, že pojedou na výlet do toho starodávného městečka, to ho moc nezajímalo, ale že pojedou domů! To ho zajímalo! Protože doma, tam může chodit, kde se mu zlíbí, tam to může všude prošmejdit a nemusí chodit na vodítku! Na to už se strašně moc těšil. A tady ho už nic nezajímalo. Moře už viděl a věděl, že je skoro všude stejné, jen má někde trochu jinou barvu. Buď je zbarvené do modra, nebo do zelena, nebo taky má tyrkysovou barvu. Voda je v něm slaná, a že se v něm taky mohl utopit! Na to nezapomene do smrti smrťoucí…Tak co tady…

Ani se mu moc nechtělo jet s nimi na výlet. Ale Jirka nastartoval auto, Květa nachystala sebou pití a taky něco k jídlu a Zrzánkovi vzali i vodítko s obojkem, kdyby to náhodou bylo někde nebezpečné a on musel být uvázán. Jinak by ho taky mohl nosit Jirka v náručí. Tak co se dalo dělat, musel s nimi jet.

Sešli k autu, Jirka se ještě zeptal recepčního v hotelu na cestu, aby nezabloudili, nasedli a vyrazili…

Cesta ubíhala rychle, projížděli místy, kudy jeli posledně, když byli jak v zoologické zahradě, tak v delfináriu. Ale teď jeli o pár kilometrů dál…

Zrzánek viděl, že se Jirka kouká po směrovce a to už zatáčeli a vjížděli po kamenité silnici na takové malé náměstíčko, okolo kterého byly samé kamenné domy. Byly takové zvláštní, měly malá okna a divné střechy. Jirka na tom náměstí zaparkoval a všichni vystoupili.

Když zamkl auto, tak vzal Zrzánka do náruče. Květa ale vzala obojek i vodítko do tašky, kdyby mu ho přece jen museli nasadit. Najednou z nějaké uličky, které vedly z náměstí někam ven, vyběhl velký pes a v Zrzánkovi byla hned malá dušička. Pes na ně začal štěkat, že se i Jirka docela bál, to na něm Zrzánek viděl, aspoň si to myslel…

Kdoví, co je to za rasu, byl velký, měl vysoké nohy a šedivý, sem tam mu trčely po těle chlupy a vůbec nebyl hezký. Zrzánek se k Jirkovi přitiskl, že byli skoro jedno tělo.

„Neboj“, říkal Zrzánkovi Jirka a snažil se odehnat toho psa.

„Mazej pryč a honem!“ Křikl na něj. Pes se po něm podíval a možná, že se lekl, protože hned vzal do zaječích…

Už abychom byli odtud pryč, pomyslel si Zrzánek v duchu, ti páníčci mají ale nápady koukat se na takové ošklivé domy. Vůbec se Zrzánkovi nelíbily. Ale Jirka s Květou se rozhlížely po celém náměstí a šli od jednoho domu k druhému. Květa si teď vzala Zrzánka do náruče, protože Jirka sundal z ramene foťák a začal fotit.

No jo, však říkal Jirka, že pojedou do starodávného městečka, tak to je ono…starodávně vypadá, ale bydlet bych tu nechtěl ani za nic, řekl si pro sebe Zrzánek. Zvlášť, když tu mají tak ošklivé psy.

„Ten mě tak rafnout, tak už nejsem naživu“, utrousil si pro sebe Zrzánek.

Ale protože nebyl na vodítku, a nosila ho teď v náručí Květa, tak se nemusel bát, že by ho nějaký pes napadl. Spokojeně se choulil a koukal, na co Ti páníčci koukají. Vůbec se mu tady nelíbilo. Ale to nebylo rozhodující, musel se podřídit, co měl dělat? Jinak by býval musel zůstat na pokoji a to je zase lepší, když jede s nimi.

Jirka s Květou, když si prohlédli náměstí, tak zatočili do jedné ulice, kde byl kostel. Ten si taky vyfotili a taky tam byla o kus dál další zajímavá budova, kterou Jirka taky fotil. Městečko nebylo veliké, bylo malé, a tak ho měli prohlédnuté za chvíli. Jak tak chodili, narazili také na cukrárnu a venku před ní byly stolky se židlemi.

„Co kdybychom si dali nějaký dortík a k tomu zmrzlinku Květo?“ Povídá Jirka.

„Můžeme“, odpověděla mu na to Květa a hned si sedla venku na židli i se Zrzánkem. Jirka šel dovnitř do krámu, a když vyšel ven, nesl v rukou dva talířky se zákusky a ještě se znovu vrátil do cukrárny a donesl zmrzlinu. Pak si taky sedl a dali se do mlsání…

Zrzánek taky dostal ochutnat, ale protože na sladké moc chuť neměl, tak si jen líznul, aby se neřeklo, že opovrhuje nabídnutým jídlem a otočil hlavu jinam. Páníčci se pustili do zákusků a pak do zmrzlinky. Prý byla moc dobrá, jak slyšel Zrzánek říkat Květu. Ještě chvíli poseděli a pak vstali a vydali se k autu.

To byl Zrzánek rád. Necítil se tu moc dobře, i když byl v náručí Květy. Přece jen se trochu bál, aby se tu náhodou neukázal třeba jiný pes, a tak když už byl v autě, si oddechl. Spokojeně se roztáhl vzadu na sedačce a už si přál, aby Jirka nastartoval auto a oni odtud odjeli. Pranic se mu tady nelíbilo. A nejraději by byl, aby už jeli i domů. Tolik se těšil, až budou zase ve svém domečku, který je rozhodně o mnoho hezčí, než tyhle tady okolo nich. A Zrzánek se bude moci proběhnout známými místy, kde má pocit bezpečí.

Jirka nastartoval auto a už odjížděli z náměstí zpátky k hotelu. Ono to chvíli trvalo, protože ujeli taky pár kilometrů, přes dvě města, ale to už Zrzánek všechno rád snášel, protože zítra – zítra budou balit, jak říkal Jirka a pojedou domů!!!!

Zrzánek umí krásně vyprávět

A tak tímhle povídáním skončil Zrzánek svoje vypravování Mindě. Vyprávěl dlouho a Minďa poslouchala, ani nedutala, jak byla zaposlouchaná do všech příběhů, co Zrzánek prožil se svými páníčky na dovolené. To ona nic takového neprožila, kdepak, když je pořád doma a nikam s paničkou na dovolenou nejezdí.

„Ty jsi toho tedy hodně viděl a hodně poznal, viď?“ Řekla mu Minďa. A docela mu v duchu záviděla, kde všude byl a co všechno viděl.

„Víš Minďo, viděl jsem toho hodně, to je pravda, ale musím Ti říct, že až na nějaké výjimky, tak je přece jen všude dobře, ale doma je ze všeho nejlíp!

Jak já jsem se už těšil domů, ani nevíš. Vždyť se mi ani všechno nelíbilo, kde jsme byli. Chodit někde po městě a prohlížet si historické památky, na to já nejsem! Jen se mně líbilo moc v delfináriu, to bylo moc hezké a taky v zoologické zahradě, tam se mi také moc líbilo. Ale koupat se v moři, to pro mě není, vždyť jsem se mohl utopit, kdyby mě páníček nechytil a nezachránil!

„To je škoda, že to neslyšela taky Micka, mňau, jak jsi krásně vypravoval svoje zážitky.“ Řekla Minďa Zrzánkovi.

„Však ona o nic nepřijde, já ji to povím, až bude čas. Teď mám jen starost, aby byla zdravá, víš?“

Minďu napadlo, že by se mohla jít na Micku podívat a po případě ji poradit, co by si měla vzít, aby jí bylo lépe. A navrhla to Zrzánkovi, že by s ním hned šla.

Zrzánek to přivítal s uspokojením, a tak se oba dva vydali na cestu do Zrzánkova domova. Minďa šla k němu poprvé, ač jí to už slíbil, že je musí oba dva taky navštívit. Ale ještě se nenašla k tomu příležitost, až teď, když je Micce zle.

Micka se ztratila

Přišli k jejich domu, kde Zrzánek bydlel. Minďa se rozhlédla a neopomněla říct, že bydlí na hezkém místě. Zahrada byla veliká a dům se jí taky líbil. Ptala se, kde je teď momentálně Micka. Zrzánek říkal, že teď leží v kůlně na seně a ukázal jí, kudy se do kůlny leze. Šel první a Minďa za ním.

„Micko, už jsem doma a přivedl jsem Ti návštěvu – Minďu! Přišla se na Tebe podívat, protože jsem jí řekl, že jsi nemocná. Kdepak jsi?“

Ale Micka se neozývala. Tam, kde ležela, než Zrzánek odešel na schůzku s Minďou, už nebyla.

„Micko, Micko, kde jsi!“ Volal Zrzánek a Minďa se k němu přidala. Ale bylo ticho. Žádný zvuk se nikde a odnikud neozýval.

„Tady ležela, na tomhle místě“ a Zrzánek ukazoval Mindě, kde zanechal Micku. Ještě tam byl vyležený důlek po Micčině těle. Oba se rozhlíželi, a poslouchali, jestli neuslyší nějaký zvuk, ale kdepak, nic neslyšeli.

Zrzánek byl z toho celý špatný!

„Kam šla, a proč?“ Říkal.

Minďa mu neuměla odpovědět, protože nemohla vědět, co Micce bylo. Tak tam chvíli stáli oba dva, až nakonec řekla Zrzánkovi, že půjde domů a ať jí dá vědět, jak to dopadlo. A hlavně aby bylo Micce dobře! On už věděl, kde Minďa bydlí, jednou jim to oběma ukazovala, když se sešli na skalce, protože to bylo od ní jen kousek.

A tak se s ním rozloučila a šla domů, protože to bylo dost daleko a ona ještě tímto směrem od jejího domu nikdy nebyla. Měla co dělat, už byla skoro tma a tady to pořádně neznala, ale pamatovala si kudy se Zrzánkem šli, a tak se tudy zase vydala nazpátek. Bála se, aby tu nepotkala nějakého velkého psa, jako kdysi Micka.

Ale cesta jí rychle ubíhala a za chvíli již byla na skalce a to už byla skoro doma. Vyskočila na okno, zaškrábala na sklo, doufajíc, že ji panička uslyší, protože byla už tma a to měla dveře do kuchyně už zavřené. Ale asi ji panička neslyšela, protože se dveře neotvíraly, a tak Minďa seskočila dolů, obešla dům a hupla okénkem do sklepa na svůj pelíšek. Měla chuť na mlíčko, ale tu si musela nechat zajít, když ji panička neslyšela. Bylo ji i divné, že ji necítil Maxík a neštěknul, to by panička určitě zbystřila pozornost.

No nic, musí si nechat zajít chuť. Byla z té procházky také unavená, a tak za chvíli usnula a spala až do rána.

Druhý den…

Ráno se probudila, vyskočila okénkem ven, obešla dům a znovu vyskočila na okno, jestli je panička už vzhůru. Byla! Dveře měla otevřené, a tak zaškrábala na sklo a slyšela, jak se Maxík rozštěkal. Panička ji za chvíli už otevírala okno.

„Kdepak jsi byla, Ty tulačko“, řekla jí panička. Minďa by jí toho tolik navyprávěla, kdyby uměla mluvit lidským hlasem, mňau, ale neuměla, a tak si to všechno musela nechat pro sebe. Měla tolik zážitků, jednak ze Zrzánkova vypravování, jak cestoval a pak, jak se byla podívat za Mickou, ale ta zmizela.

Panička jí nalila mlíčko a dala jí také do misky masíčko s rýží. Jéjda, to byla dobrota! To si Minďa nacpala bříško! Však taky měla už veliký hlad, vždyť vlastně večer nic ani nejedla. Byla na skalce se Zrzánkem a pak šli k nim domů a zase nazpátek a to se něco nachodila, to jí náramně vyhládlo. Tak to teď dohnala a po jídle se spokojeně natáhla na gauč vedle Maxíka. Ten byl už zvědavý, co mu Minďa poví, ale ta byla po tom jídle nějak unavená, že mu řekla, že si malinko schrupne a pak že mu povypráví, co večer všechno zažila…

Maxíkovi se to moc nelíbilo, protože Minďa zmizela už odpoledne, a tak ji dlouho neviděl a sám se docela nudil. Ale co měl dělat, musel nechat Minďu odpočinout, však ona mu to všechno řekne, jaké měla zážitky. Už se na to moc těšil. Vždyť ani jiného kamaráda tady neměl, jenom ji. A když je na zahradě a běhá okolo slepičárny, tak na něj kohout nadává, že mu plaší slepice. A tak mu Minďa včera moc chyběla, když byla pryč.

Minďa, jak byla najedená, tak usnula v momentě. Maxík ji nechal, nerušil ji a čekal, až se probudí. Minďa ale dlouho nespala, však byla vyspalá po noci, ale přece jen se to zdálo Maxíkovi dlouho. Ale to, jak byla hladová a teď si tak nacpala bříško, tak ji to unavilo natolik, že si na chvilku zdřímnout musela.

Spala a spala, Maxíkovi se už zdálo, že leží moc dlouho, a tak malinko zakňučel, ale Minďa nic. Spala dál. Asi je moc unavená, řekl si pro sebe Maxík a tak, ač se mu to nelíbilo, tak ji nechal spát.

Minďa se po chvíli probrala, zívla si, protáhla přední nožky, pak zadní, pak si protáhla celé tělíčko najednou a začala si dělat toaletu.

Víte, co je to toaleta? To si kočky myjí packou obličej a taky kožíšek, aby hezky vypadaly. Když už to měla všechno hotové, tak se teprve začala věnovat Maxíkovi. Maxík po tu dobu, co se Minďa dávala do pořádku, na ni jen koukal a divil se, jakou jí to dalo práci. To on takovéhle „brikule“ se sebou nedělá. Kočky jsou holt parádnice, usoudil.

Minďa, když se dala do pořádku, aby vypadala k světu, tak začala vyprávět Maxíkovi, co zažila od odpoledne až do večera. Povyprávěla mu všechno, co Zrzánek zažil na dovolené se svými páníčky, že Maxík jen vyvaloval oči. A nakonec mu řekla, že Micka zmizela. Že šla se Zrzánkem k nim, protože Micce nebylo dobře, když od ní Zrzánek odcházel, a tak ji napadlo, že půjde s ním, a podívá se na Micku, co jí je. Ale Micka byla pryč. Takže neví, co se s Mickou stalo a kam šla…Zrzánek prý z toho byl celý nešťastný a že ho Minďa musela utěšovat, že se určitě Micka vrátí a bude v pořádku.

To všechno povyprávěla Maxíkovi a taky mu řekla, že se trochu bála jít i ve tmě domů, protože to tam pořádně v těch místech neznala, aby ji nenapadl pes, jako tenkrát Micku. Ale nic se nestalo, a když přišla domů, že škrábala na okno, ale panička ji neotevřela a že jí to bylo divné, že ji ani neslyšel Maxík.

Maxík, když mu to všechno tohle povídala, tak z toho byl celý paf…

Minďa se ozvala znovu: „A ty jsi mě večer neslyšel a ani necítil, že jsem byla na okně?“ Maxík ji smutně odpověděl, že ne.

„Víš, asi jsem usnul, protože hrála televize, panička se na ni dívala a mě to ukolíbalo.“ A díval se na Minďu provinile.

Tak oba dva leželi vedle sebe a mlčeli, obírajíc se svými vlastními myšlenkami. Minďa vzpomínala na Micku, kde asi je, a Maxík zase na to všechno, co mu Minďa vypravovala. Bylo toho moc, a tak si to probíral všechno v hlavě.

Panička se ozvala, jestli by nechtěli jít ven…Maxík hned seskočil z gauče a běžel ke dveřím a Minďa za ním.

Honička na zahradě

Vyběhli na zahradu, a rozeběhli se ke slepicím. Kohout byl zrovna u plotu a začal na ně nadávat, jak je viděl, protože se mu slepice poplašily a začaly všechny najednou kdákat.

„Vypadněte odsud“ zakokrhal na ně, „ už ať jste pryč!“

Ale Minďa s Maxíkem si s nimi nechtěli nic začínat, jen se tak chtěli proběhnout po zahradě. A tak zase od nich odběhli a začali se spolu honit okolo domu a ten pohyb je tak rozveselil, že znovu přiběhli ke slepicím a to už byl kohout na ně naštvaný a nadával o sto šest. Slepice začaly znovu kdákat a byl takový rámus, že se panička vyběhla podívat na zahradu, co se to děje. Ale to stačili Minďa s Maxíkem už utéci jinam. Panička se podívala ke slepicím, tam nic neviděla, ale na druhé straně zahrady viděla, jak se krčili pod keřem Maxík s Minďou, a tak si řekla: „I Vy kujóni, to jste ty slepice určitě vyplašili Vy, kdo taky jiný a teď děláte jako že nic…“. Nechala je tam být a šla do domu.

Maxík se potutelně s Minďou smály pod vousky, že to dobře dopadlo a stačili včas utéct, aby je tam panička u slepic nenachytala. To by to dopadlo potom jinak. Už jednou ucítil na zádech šlehnutí proutkem a to štípalo, jéjda, to už by nechtěl znovu zažít. Ale byl si vědom, že udělal něco, co neměl.

A tak se tak ještě chvíli honili po zahradě, ale okolo slepic už neběhali, aby kohout zase nespustil rámus a pak to neslízli od paničky.

Po chvíli je tahle hra přestala bavit a navíc Minďa měla zase choutky někam se podívat dál k potoku, ale tam Maxík nemohl. Ale co se dalo dělat.

Minďa se vydá za ropuchou…

Ještě s ním chvíli seděla a pak vzala do zaječích přes vrátka a utíkala přes cestu směrem k malému potůčku. Tam se na chvíli zastavila a rozhlížela se kolem dokola, jestli tu náhodou zase neuvidí někde srnky, na které tu již dříve narazila. Ale nikoho neviděla, a tak šla pomalu dál k velkému potoku, podívat se, jestli tam neuvidí ropuchu. Cestou tam ale najednou zahlédla v trávě pohyb a viděla z ní vykukovat ušiska. Chvíli ztrnula a dívala se, co to je…A on to byl zajíc – ušák, kterému se tak přezdívá. Vzpomněla si taky na to, jak panička kdysi vyprávěla, že měla doma kdysi taky králíky, ale tohle nebyl králík domácí, tenhle žil v přírodě. A v přírodě to není králík, ale zkrátka zajíc. A tak byla ticho jako myška a pozorovala, co se bude dít…Zajíc seděl a ukusoval travičku. Minďa měla cukání k němu poposkočit, ale bála se, že se jí lekne a uteče. A tak ho chvíli pozorovala, jak se pase, jak ukusuje sem tam různou travičku, asi tu, která mu nejlépe chutnala. Chvíli tak seděla, ale pak sebou trochu hnula, protože ji zašimrala tráva pod nosem. Zajíc zpozoroval, že se za ním něco děje, otočil se a uviděl Minďu. A než bys řekl švec, už si to pelášil pryč, a byl ten tam. Minďa se jen nestačila divit, jak rychlé měl zadní běhy. Chvíli za ním koukala, až se jí úplně ztratil z očí. Zajíce na této louce ještě nikdy nepotkala. Jen kačeny a srnky. Tak ještě chvíli seděla a pak se rozeběhla za ropuchou.

I když byla ropucha ošklivá a vůbec se jí nelíbila, byla ale milá a poradila jí, kde si má chytnout pstroužka a to se jí povedlo.

„Asi to tak na světě je, že je někdo ošklivý a někdo zase hezký“, řekla si Minďa.

„A když je někdo ošklivý, tak má zase jiné dobré vlastnosti, které nejsou na venek vidět. A třeba kdo je moc hezký, nemá zase dobré srdíčko“.

Rozumovala Minďa, protože ještě tolik neznala svět okolo sebe. Však toho tolik nepojezdila jako Zrzánek. A vzpomněla si na něj, co asi dělá a jestli se už Micka k němu vrátila. Šla pomalu k potoku, až se ocitla na jeho břehu. Koukala chvíli do vody, jak plyne jedním směrem přes kameny, ale žádnou rybku neviděla.

„Kvák, kvák“, najednou uslyšela, a tak se rozhlédla, odkud ten hlas k ní jde…Ale nikoho neviděla.

A znovu slyšela: „Kvák, kvák“, ale zase nic. To na ni žabka kvákala zpod břehu, byla schovaná, tak nebyla vidět. Ale Minďu už nechtěla trápit, a tak vylezla a vyskočila na břeh. Byla to naše známá ropucha, která ji pomohla chytat pstruhy.

„Ahoj Minďo!“ Ozvala se ropucha.

„Ahoj ropucho!“, odpověděla ji zase Minďa. A tak se daly spolu do řeči…Minďa ji v kostce povyprávěla o svém kamarádu Zrzánkovi a jak s ním byla včera u něj a hledali Micku a že se pak bála jít skoro ve tmě domů. A taky jí povyprávěla, že potkala teď na cestě, když šla za ní zajíce, a jak před ní rychle utekl, když ji zpozoroval. Ropucha ji ráda poslouchala, protože ona takové starosti neměla. Žila zkrátka v jiném světě, ale ráda si poslechla, jak zase žijí jiní tvorové, než je ona.

„A co takhle rybičku, nechceš si dnes ulovit?“ Zeptala se jí ropucha.

„Když já nemám štěstí, to Ty jsi mně vždycky poradila, kde ji chytnout.“ A ropucha byla ráda, že ji pochválila a nasměrovala ji zase, kam má jít a kam sáhnout packou, aby nevyšla na prázdno. A skutečně! Minďa popošla pár kroků a sáhla do míst, kam ji ropucha ukázala, že budou pstruzi a už jednoho držela v pacce. Zaťala do něj drápky, aby jí nevyklouzl a honem ho hodila na břeh. Zakousla se mu za hlavu a bylo po něm. Ale protože Maxíkovi rychle utekla ze zahrady pryč, tak si řekla, že mu rybku donese, aby se mu trošku omluvila za to, že ho tam nechala zase chudáka samotného.

Ropucha na ni chvíli koukala a divila se, že se do pstruha hned nepustila, tak jí Minďa řekla proč.

„To je od Tebe hezké, že myslíš také na kamaráda“, řekla jí ropucha. Ale můžeš si chytnout ještě dalšího, je jich tam v tom místě dost. Zkus to ještě jednou a uvidíš. Minďa se chvíli rozmýšlela a pak si řekla, že to zkusí. Pstruh, kterého chytla, se už nehýbal, byl už mrtvý, a tak natáhla znovu packu pod břeh a nahmátla tam něco kluzkého a on to byl zase další pstruh. Tak do něj zaťala drápky a už ho držela a šup s ním na břeh. Zakousla se mu do páteře hned za hlavou a bylo po něm…A do toho se hned pustila. Byl o něco menší, než ten první, a tak si řekla, že Maxík je větší než ona, že ten větší bude akorát pro něj a sama sní toho menšího. Byla to tedy moc veliká ňamka! Když ho celého spořádala, byla od něj urousaná, a tak si sedla a dávala se do pořádku, aby vypadala k světu. Ale nezapomněla ropuše poděkovat, že ji tak dobře poradila, jak se má dostat k úlovku. Ona by tak dobře pstroužka neulovila bez její rady.

Ropucha jí řekla, že to je samozřejmostí druhému pomoci, že Minďa by jí určitě také pomohla, kdyby to potřebovala a Minďa jí přitakala, že ano.

A tak si dala do pořádku toaletu, s ropuchou se rozloučila, ještě jí jednou znovu poděkovala za dobrou radu, popadla pstruha do papuly a vydala se s ním k domovu. Šlo se jí dost špatně. Pstruh byl velký, dlouhý a těžký, a tak musela chvílemi odpočívat, než došla ke svému domovu. Přelezla vrátka, pstruha šla schovat pod keř, kde vždycky s Maxíkem sedávají a pak vyskočila na okno a zaškrábala na něj. Dveře v kuchyni byly otevřené, a tak za okamžik viděla zase i paničku, jak otevírala okno, aby ji pustila dovnitř.

Panička z ní něco zacítila, tak k ní čichla a řekla jí: „Neměla jsi náhodou rybičku v papule? Nedávala sis do nosu? Je to z Tebe cítit!“

Minďa se jen v duchu uchichtla, protože neuměla mluvit lidskou řečí a hned vyskočila na gauč, kde si hověl Maxík. A už mu začala povídat, ať se na ni nezlobí, že mu utekla ze zahrady, ale že pro něj něco má dobrého k snědku. Maxík taky zavětřil, protože tu rybu, i když se Minďa pečlivě umyla, než vyskočila na okno, přece jen z ní cítil. A to už se mu sbíhaly sliny a seskočil z gauče dolů a honem ke dveřím a zakňučel, aby ho panička pustila ven. Minďa vyskočila taky a to se jen panička divila, co že to spolu zase mají za pikle. Ale pustila je oba ven. Minďa zamířila hned ke keři, kam schovala pstruha, vytáhla ho ven a hrdě se mu s ním pochlubila, že je to pro něj od ní dárek za to, že mu tak rychle zmizela, mňau, mňau…

Maxík jen koulel očima, protože celého pstruha ještě nikdy neměl. Jednou mu Minďa donesla polovinu, ale celého pstruha nikdy! Tak jí moc poděkoval a hned se do něj pustil. A chroupal a chroupal, pstruh má měkké kostičky, takže i ty mohl sníst a za chvíli ho spořádal. To byla ale dobrota! To tak jen nemívá, od paničky dostává něco jiného k jídlu. Bříško měl teď plné, tak se spokojeně protáhl a hned se i také natáhl u toho keře a zažíval tu dobrotu. Minďa na něj spokojeně koukala a byla ráda, jakou mu udělala radost. A tak tam oba spolu leželi, měli plná bříška a bylo jim dobře.

Paničce to ale bylo divné, že tak vyběhli oba najednou ven na zahradu, a tak se za nimi šla podívat, kde jsou. A když je viděla ležet spokojeně u keře, tak jen zakroutila hlavou a divila se, že tam spolu tak leží a nedělají lumpárnu, jako jindy. Kdyby tak věděla, že mají oba nacpaná břicha až k prasknutí, tak by se tomu nedivila, ale takhle se jí to nějak nezdálo, že byli najednou tak hodní, což u nich nebylo zvykem. Ale nechala je tam a šla zase domů za svojí prací.

Minďa přemýšlí o Micce…

Oba dva, Minďa i Maxík, byli tak nacpaní, že za chvíli usnuli. Sluníčko je trochu hřálo do kožíšku, leželi oba na hezkém místečku pod keřem, i když sem tam sluníčko skrz větve proniklo až k nim. Ale bylo jim tam dobře. Bylo to jejich nejmilejší místečko na zahradě, a tak se tam vždycky uchylovali, když se vyřádili dováděním a lumpárnami na zahradě. Bylo jim tam zkrátka fajn. Byli po dobrém jídle, a tak si tam udělali siestu. Spali oba jak zabití…

Minďě se zdálo o Micce, jak je zahrabaná v seně a že se v tom seně něco hýbá…Byl to tak živý sen, že když se pak probudila, měla ho pořád v hlavě a začala o něm přemýšlet a tím pádem přemýšlela i o Micce. A tu jí něco napadlo…

Napadlo ji, jestli se náhodou Micka nestala mámou! A kdyby ano, tak to se někam ztratila, kde by ji nikdo nenašel, aby měla klid a mohla se věnovat svým dětičkám, než trochu povyrostou. A už jí ta myšlenka nešla z hlavy…Však ona tohle taky zažila, tak ví, jak to je. A tak byla už netrpělivá, až uvidí Zrzánka, že by mu to mohla říct. Čekala, protože Zrzánek věděl, kde bydlí, že se objeví sám u nich na zahradě, protože si spolu schůzku tentokrát neujednali.

Když si to tak v hlavě všechno srovnala, tak si řekla, že to tak asi bude. Kam by se jinam Micka poděla? A už si v duchu představovala, jak se bude Zrzánek divit, až se dozví, že je tátou. To bude kulit oči! Určitě to tak bude, to už Minďa začala tušit skoro na sto procent.

A tak ještě ležela, Maxík taky ležel, ale ještě spal. Ale jí se ležet už nechtělo, tak se protáhla a vstala. Jak sebou hnula, tak se probudil i Maxík. Však toho spaní bylo už dost. Podívali se oba po sobě, a jako když do nich střelí, vyběhli oba zase okolo slepic, aby pozlobili kohouta. Ale ten venku nebyl. Byl v kurníku i se slepicemi. Tak se trochu proběhli okolo domu a Minďa dostala chuť na mlíčko, tak vyskočila na okno a zaškrábala s tím, že ji panička uslyší a otevře jim oběma dveře, aby mohli domů. Ale nic se nedělo. Dveře u kuchyně byly sice otevřené, ale paničku neviděla. Tak tam chvíli zůstala sedět na okně, doufajíc, že se přece jen panička ukáže. Maxík seděl dole pod oknem a zaštěkal, aby tomu ještě dodal větší grif a panička je najisto slyšela. Ale nic se nedělo…

Tak tam Minďa seděla dál, až najednou slyšela, jak se otevírají dveře, ale z chodby.

„Aha“, řekla si Minďa, „to byla panička asi ve sklepě, nebo v garáži, anebo byla nahoře v l. patře.“ A zaškrábala znovu na sklo, aby se jí připomněla. Panička věděla, že je na zahradě i Maxík, tak šla hned ke dveřím, aby je pustila dovnitř.

Oba vlítli do chodby jak uragán! To bylo spěchu! A hned k miskám…ale mlíčko v nich nebylo, a tak se koukali po paničce a panička se hned dovtípila a nalila Minďě mlíčko a Maxíkovi vodičku, aby zapili ještě tu dobrotu, kterou měli v žaludku. Kdyby tak panička věděla, co měli oba k jídlu, to by se divila…Uhasili žízeň a oba si hned zase vyskočili na gauč, který byl jejich pelíškem, když byli doma. Někdy sice líhávali i na křesle, ale na gauči se jim více líbilo. Bylo tam víc místa a mohli se tam víc roztahovat a dělat i lumpárny, což na křesle tolik nešlo, i když se museli mírnit, protože panička jim někdy i vyprášila kožich, když moc dováděli.

Minďa se dala do přemýšlení a dumala a dumala, jak je to s Mickou…Tak ráda by to věděla! Umínila si, že se podívá ke skalce, jestli se tam neobjeví Zrzánek, i když si myslela, že by zašel, kdyby věděl něco nového k ní domů. Ale taky by se jí nemusel dočkat, i když by byl u nich na zahradě. Kdyby ho panička náhodou objevila, a vyšla by ven, tak by ho mohla i vyhnat, protože nevěděla, že se s Minďou kamarádí. Cizí kočka u nich zkrátka na zahradě nemá co dělat! Tu už Minďa vyháněla dvakrát. Ale ta měla zálusk na kuřátka. A taky je to už dávno. Tak pořád přemýšlela, jak to narafičit, aby se sešla se Zrzánkem. Napadlo ji, že by se mohla vypravit do místa jeho bydliště, ale odpoledne, aby se pak nebála jít za šera domů. Protože kdoví, kdy se Zrzánek objeví. A Minďa byla celá netrpělivá, jak to vlastně s Mickou je! Stále na to myslela a jako každá ženská, i když to byla kočka, ale ženského rodu, tak byla strašně zvědavá, co se s Mickou děje. Řekla si, jestli se Zrzánek neobjeví příští den, že se za ním odpoledne vypraví sama. A tak taky udělala.

Výprava za Zrzánkem

Další den odpoledne hned po obědě se vypravila k bydlišti Zrzánka. Za světla se jí šlo daleko lépe. Dávala pozor, aby nepotkala nějakého velkého psa a aby se mu po případě včas vyhnula. Ale nic takového se nestalo a ona došla k domu, kde Zrzánek bydlel. Rozhlížela se okolo, a koukala přes plot, jestli ho neuvidí na zahradě. Nikde ho zatím neviděla. A tak zamňoukala a dost nahlas, kdyby náhodou někde byl, aby ji slyšel. Žádná odezva nebyla. Ale Minďa věděla, že musí být trpělivá, a tak se přikrčila u plotu, kde rostl keř, aby byla trochu schovaná a nebyla hned na ráně a čekala. Za chvíli uslyšela, jako když se otevírají dveře, a tak znovu zamňoukala a slyšela taky mňoukání…

A to byl Zrzánek, kterého jeho páníčci pustili ven.

„Ahoj Zrzánku!“ Vší silou vykřikla Minďa, aby ji uslyšel. Zrzánek ji slyšel, honem vylezl na plot, seskočil dolů a podával Mindě packu na přivítanou.

„Kde ses tady tak najednou vzala,“ ptal se jí. A Minďa mu začala vyprávět o svém snu, jak se jí zdálo o Micce a o čem…

Zrzánek o Micce pořád nic nevěděl. Neviděl ji, ač ji všemožně hledal a vyšmejdil všelijaké kouty. Myslel si už na to nejhorší, že se jí určitě stalo něco zlého. A byl z toho smutný. Minďa mu dodávala odvahu a řekla mu, ať nesmutní, že se určitě Micka objeví. Zrzánek jenom smutně koukal, nebylo mu do řeči, a tak když Minďa viděla, že ho nerozveselí, tak se s ním rozloučila a řekla mu, ať není smutný, že se určitě Micka objeví a ať jí dá pak neprodleně vědět. A šla zase domů. Se Zrzánkem zkrátka nebyla žádná řeč.

Minďa přešla celé město, vyhýbala se autům, šla, kde bylo nejméně lidí a konečně se už objevila u skalky. A od té to měla jen kousek domů. Ale co tam neviděla! Černou kočku! Byla tam na jednom větším vrcholku a koukala do dálky. Minďa se k ní přiblížila, ale poznala, že to není ta, co u nich byla na zahradě u slepic. Měla totiž bílý čumáček a bílou špičku ocásku. Žádnou lysinku neměla a ani bílé packy. Tak na ni chvilku koukala, protože kočka ji neviděla, jak měla upřený zrak do dálky. Pak na ni zamňoukla, jako že ji zdraví, a to se už kočka otočila k Mindě. Chvilku na ni koukala, ale aby ji pozdravila, jako Minďa, to ne. Koukala na ni nějak svrchu. Ona taky na vrchu byla, stála na tom vršku té skály a Minďa byla pod ní. Ale slušnost byla, Minďě taky odpovědět, ale to se Minďa od té kočky nedočkala. Tak si Minďa odfrkla a řekla si v duchu, ať ji vleze na záda, a šla domů. Přece se ona s takovou nějakou nebude bavit, když neumí ani pozdravit! Mňau…Určitě to je nějaký přivandrovalec.

Po chvíli byla u vrátek, přelezla je a viděla, že je Maxík na zahradě. To je pro ni správný kamarád! Ale přece jí to nedalo a přemýšlela, odkud se tam ta černá kočka vzala. Možná byla tady na výzvědách! Třeba se sem někam přistěhovali a ona to šla prozkoumat!

Milou kočku pustila z hlavy a Maxíkovi začala vyprávět, kde byla a jak pořídila. Že není po Micce ani vidu ani slechu, a jak je z toho Zrzánek celý špatný a není s ním ani žádná řeč. Takže tam ani dlouho nebyla a šla domů.

Maxík ji zase řekl, že byla u paničky kamarádka a že slyšel, že půjdou někam na výlet a že ho vezmou sebou. Ale že neví zatím kam. Minďa mu to přála, protože on se jinak z domu nedostane, leda na zahradu. Nemůže běhat všude jako Minďa. Kočky mají holt jiný život, než pejskové. Ale takový výlet někam dál do přírody pro pejska, to je lepší. A to má Maxík jen jednou za čas. Tak ať si to pořádně užije!

Minďa je nervózní…

Den uběhl jako voda, noc taky a nastal zase další den a Minďa pořád myslela na Micku, co s ní je. Nějak se jí nechtělo znovu navštívit Zrzánka, aby si nemyslel, že za ním dolézá, to chraň Bůh, nic takového ona nemá na mysli! Ale Micka ji nejde pořád z hlavy! A tak ač měla chuť se jít k němu zase podívat, nikam nešla. Poflakovala se různě po zahradě, někdy s Maxíčkem, někdy sama. Někdy zašla i k potoku, cestou taky nespatřila ani kačeny, ani srnky, natož zajíce, ale ropuchu tam tentokrát taky neviděla. A tak se jen tak courala okolo domu, aby si ukrátila dlouhou chvíli.

Taky se byla podívat v té ulici, kde žila ta černá kočka, co jim chtěla ukrást kuřátka, ale ne za ní, nýbrž za tím pejskem, se kterým se skamarádila. On byl vlastně taky takový chudák, taky nikam nemohl, jako Maxík. Byl jen na zahradě, ale byl na tom zase líp oproti Maxíkovi, protože tam měli velikou zahradu. Takže se tam mohl prohánět, jak chtěl, a okolo byly domy, a tak měl větší přehled, než měl Maxík.

Ale dny utíkaly jeden za druhým, Zrzánek se pořád neukazoval, a tak se Minďa zase rozhodla, že se za ním znovu podívá. Vybrala si na to zase jedno odpoledne, aby došla domů za světla. Ono to bylo k němu dost daleko. Muselo se jít přes celé město a tam byl pořádný šrumec. Spousta aut a taky lidí, což Minďa nemá ráda. Ale protože byla zvědavá, jak je to s Mickou, tak se zase odvážila a tuto cestu vykonala. Došla k Zrzánkovu domovu a rozhlédla se, jestli není nikdo v dohledu a vyskočila na plot na jejich zahradě. A měla štěstí, viděla Zrzánka, jak leží na trávě.

„Mňau, mňau“, zamňoukla dost nahlas a Zrzánek ji hned uslyšel, vstal a šel k plotu. Vyskočil na něj a oba seskočili spolu do ulice.

Minďa byla celá nedočkavá a už, už by se ho chtěla zeptat, jestli už něco ví o Micce, když jí sám Zrzánek pyšně a s chvějícími se vousky pod čumáčkem začal povídat:

„Minďo, já jsem se stal tátou. Máme tři koťata, dvě kočičky a jednoho kocourka. A ten kocourek je celý po mně!“

Mindě spadl kámen ze srdce! Jako kdyby to netušila! A ještě se jí o tom i zdálo! Může o sobě říkat, že má předvídavé sny! Tak Zrzánkovi moc pogratulovala a řekla mu, že je ráda a že si to myslela, že to tak dopadne, když se Micka tak dlouhou dobu neukázala. Taky mu řekla, že už má taky své zkušenosti a že ví, jak to chodí a potutelně se uculovala.

Zrzánek byl celý šťastný, že už je Micka na světě a nejen to, ale že má ještě tři koťátka - jeho dětičky. Řekl Mindě, že jsou ještě moc maličká, že je k němu nechce Micka ještě pouštět. Že mu je jen jednou ukázala, aby viděl, kolik jich je a že je také jedno po něm. A hned ho vyhnala pryč.

Minďa mu řekla, že to tak v kočičím světě je. Že když se narodí koťátka, tak je s nimi mamina sama, dokud nezačnou pomalu lézt a teprve pak už je kocour – jako jejich táta může vídat častěji. To že ona taky tak měla, když byla mladší a měla koťata.

Tak se Zrzánek spokojil s vysvětlením od zkušenější kočky a Minďa, když viděla, že už není smutný, ale že je dokonce veselý a úsměv mu šibalsky hraje na tváři, tak se s ním rozloučila a odešla domů. A měla sama po starosti, protože ji také nedalo spát, co se s Mickou stalo, že zmizela, i když to v duchu tušila.

A jak to tak bývá, Zrzánek, když založil novou rodinu s Mickou, a měli spolu tři děti, tak měl nejen on, ale i Micka málo času, a na schůzky s Minďou už nezbývalo tolik času. Museli se starat o rodinu, a tak se i pomalu přestali spolu vídat. Minďa k nim sem tam zaskočila, když už byla koťátka větší, aby je viděla a popřála jim a Micce hlavně hodně zdraví. A taky, aby se z nich těšila a koťátka aby ji moc nezlobila.

Minďa to všechno chápala, kolik mají teď s dětičkami spoustu práce a že to není jen tak, protože to sama taky prožila. Vzpomínala na to, jak byla zamilovaná do sousedova kocoura, jak měli spolu děti a jak byla taky hodně nemocná. Ale to už bylo všechno tak hodně dávno, že se jí i některé vzpomínky vytratily z hlavy. Čas je holt neúprosný, však Minďa taky už zestárla a nebyla mladá. Bylo jí už přes dvanáct let. A Maxík, ten už taky nebyl žádný mladík, ale oproti Mindě byl ještě „Jura“, tomu bylo osm let.

Stěhování

Čas utíkal a najednou oba dva Minďa s Maxíkem vyposlechli, že panička bude prodávat dům a hledá si byt. V domě bydlela sama a bylo to na ni dost práce o všechno se starat. A tak se rozhodla, že dům prodá a koupí si jen malý byteček. To je oba velice zaujalo. Protože co s nimi pak bude? Kam půjdou?

Minďa si neuměla představit, že by měla být jenom v bytě a nemohla ven. Copak Maxík, toho by panička chodila venčit, ten by se měl možná ještě líp, než se má teď, měla by na něj pak více času.

Ale co ona? Kočka potřebuje ke svému žití dům, kde je zvyklá, a taky zahradu, kde by mohla lítat a chytat myšky. A tak jí to tolik zamotalo hlavu, že ani nemohla spát a pořád jenom přemýšlela, co s nimi bude, až se to jednou dozvěděla.

Panička už dojednala s jedním pánem, že si dům koupí a taky s ním dojednala, že tu Minďa může zůstat žít, když je tady zvyklá. Přece jenom v domě je potřeba kočka, aby vychytala všechny myšky, kdyby se tu nějaké ukázaly a taky i hryzce, kteří zase způsobují škodu na zahradě. A kdyby si ji vzala do bytu, tak by byla Minďa chudák! To už by nemohla běhat venku, jako to dělala dříve, protože panička ještě nevěděla, jaký byt bude mít. V přízemí bydlet nechtěla, a kdyby bydlela v poschodí, jak by Minďa chodila ven?

A tak si Minďa oddychla, když se dozvěděla, že tu zůstane i nadále, byť bude mít jiného páníčka. Snad bude na ni taky hodný, když nebude dělat lumpárnu a to si svatosvatě předsevzala, že nebude, že zkrátka nesmí, aby ji pak někam nevyhodil, i když si uvědomila, že jí bude po paničce smutno, když s ní tak dlouho žila. Ale třeba ten člověk, co koupí ten dům bude taky hodný a bude se tu mít dobře, mňau…

Každopádně byla ráda, že se ona nebude muset stěhovat jako Maxík. A teď si uvědomila, že přijde o kamaráda – o Maxíka. Po něm jí tedy bude moc smutno. Vzpomněla si na to, jak přišla kdysi o svého kamaráda Filípka, jak ho zajelo auto. To bylo tedy moc smutné. Maxík je sice živý, ale odstěhuje se daleko a už ho nikdy neuvidí a to jí bude strašně moc líto. Zvykla si na něj a je to dobrý kamarád, i když ho ze začátku moc ráda neměla, protože byl dost divoký, úplně jiný, než byl Filípek.

A když si vzpomněla, že se bude muset rozloučit s Maxíkem, vehnaly se jí slzičky do očí. Snažila se, jak mohla, aby to na sobě nedávala znát, ale málo platné, nedalo se tomu zabránit. Potajmu jí sem tam nějaká ta slzička ukápla…

No, a tak čekala, kdy se tohle všechno uskuteční a panička se z domu s Maxíkem odstěhuje. Pořád doufala, že si to panička ještě nakonec rozmyslí a nikam se stěhovat nebude. Ale nerozmyslela si to. Byla to už hotová věc.

Ono to stěhování taky nebylo hned. Panička měla spoustu slepic, tak je pozabíjela, a taky i kohouta! Toho prevíta, který na ně vždycky s Maxíkem hartusil, když běhali okolo něj. Ne, že by mu přála takový smutný osud, ale drůbež, ta už je k tomu určená, že se krmí proto, aby se jednou snědla. A to se pak měli moc a moc dobře. Panička uvařila slepičí polívku, nebo slepici na paprice, a tak si Minďa s Maxíkem dávali do nosu. To byla dobrota, panečku! Ale nesměli myslet na to, že to, co jedí, bylo dříve, i když ne doslova jejich kamarádem, i když na ně pořád hudroval, protože ho zlobili. Ale žili s ním na jedné zahradě a dvorku i s těmi slepicemi. Ale takový je už život, některé zvířátko je na světě určeno k jídlu a některé k pobavení. Panička dala taky nějakou tu slepičku svým dětem, a tak zkrátka jednoho dne bylo v celém kurníku prázdno. Nebyla tam už ani jedna slepička, ba ani kohout, co pořád jen nadával.

Ale všechno jednou končí, a tak skončila i doba pobytu paničky s Maxíkem v domě, kde s nimi žila i Minďa.

Minďa viděla, jak si panička donesla domů krabice a začínala pomaloučku balit. Ono než to všechno zabalila, to nebylo jen tak. To trvalo pár měsíců. Však taky neměla ještě ani náhradní byt, tak proč by pospíchala? Měla strašně moc věcí. To víte, do takového domu, tam se toho strašně moc vejde, a tak musela moc přemýšlet, co si sebou vezme a s čím se bude muset rozloučit. A loučit se jí nechtělo s ničím, protože k těm různým věcem, jako kdyby přirostla. Ale do malého bytu by se jí to v žádném případě nevešlo. A tak moc a moc rozmýšlela, co si vzít, a s čím se rozloučit. Musela ty věci, které si sebou nemohla vzít taky někam dát, někomu je darovat, kdo by projevil zájem. A také pořádně vyklidit a vyčistit dům pro nového majitele domu.

Když to měla již všechno připravené ke stěhování, všechno pořádně zabalené, aby se nic nerozbilo, a taky již sehnaný nový byt, tak přijelo veliké auto, kterému se říkalo „stěhovací“ a začali nakládat nábytek a spoustu různých věcí zabalených do krabic.

Minďa byla na zahradě a jen koukala, jak to všechno do něj odnášejí. Myslela si, že se to ani všechno do toho auta nemůže vejít. A taky nevešlo. Museli přijet ještě jednou ale už s menším autem. Když to všechno naložili, tak si panička ještě naposledy prohlédla celý dům, jestli na něco nezapomněla a v duchu se s ním rozloučila.

Vždyť tu v něm žila strašně moc dlouho, kolik let! Rozhlédla se taky po zahradě a hledala Minďu, aby se s ní rozloučila. Viděla, jak leží pod keřem. A tak za ní zašla a rozloučila se s ní a povídala jí:

„Minďo, měj se tu hezky u nového páníčka a buď hodná a poslouchej ho“, řekla jí na rozloučenou. Měla jsem Tě moc ráda, i když jsi sem tam lumpačila, ale to dělají všechny kočky. Zvykla jsem si na Tebe a bude mi po Tobě moc smutno. Taky nezapomenu, kolik myšek jsi tu vychytala a byla jsem tomu moc ráda. Minďa jenom koukala, chvála ji moc těšila, a tak ji na to odpověděla svým mňau, mňau…protože jinak kočky s lidmi mluvit neumí.

Maxík, který stál opodál, stěží zadržoval slzičky a přišel taky za Minďou podat ji packu a malinko štěknul a zakňučel, jako že se s ní loučí. Protože byl „chlap“, tak nechtěl ukázat slabost, aby Minďa neviděla, jak je mu těžko. Bylo mu moc líto, že se už nikdy neuvidí, protože se stěhovali do jiného města. A na Minďu si zvykl, byli velkými kamarády, byť to byla kočka. Oba dva zadržovali slzičky, nechtěli jeden druhému dát najevo, jak jsou tím loučením naměkko. Minďa mu mňoukla taky na rozloučenou, a tak když se oba spolu rozloučili, nasedl Maxík s paničkou, která si ho vzala na klín do auta, a odjeli k novému domova.

Maxík, i když byl smutný, že už neuvidí Minďu, tak byl ale zas celý natěšený, kam že to pojedou, protože pejskové na rozdíl od koček, tíhnou ke svým páníčkům a u té on zůstal. Dům mu nic neříkal. A to bylo hlavní! Klíče od domu už dala panička před tím novému majiteli a ty druhé, rezervní, kterými zamykala už naposledy, hodila do poštovní schránky, protože nový majitel ji chtěl nechat ve v tichosti rozloučit se svým letitým domovem.

Minďa se ještě chvíli za nimi dívala, dokud auto neodjelo a pak se protáhla a šla obhlédnout rajon. Přeběhla přes cestu na louku k malému potůčku, porozhlédla se všude okolo, jestli neuvidí známá zvířátka, ale neviděla nikoho. Tak potůček přeskočila a běžela k velkému potoku podívat se, jestli tam neuvidí ropuchu, aby jí sdělila tu velikou novinu, že zůstala v domě úplně, ale úplně sama! Ropuchu zatím neviděla, a tak tam zůstala ležet a čekala na ni, aby ji sdělila, co se u nich událo nového…

Tak skončilo vyprávění příběhů ze života kočky Mindi a jejích kamarádů.

Table of Contents

Dobrodružství kočky Mindi a jejích kamarádů

Copyright

Minďa

Pes Filípek

Jak jsem se zamilovala

Operace

Uzdravování

Kocour od sousedů

Jaro

Jak jsem zase musela k panu doktorovi…

Odešel mi můj kamarád Filípek…

Pudl Maxmilián

Život s novým členem rodiny

Nadcházela zima…

Odpočinek a lumpárna na zahradě s Maxíkem

Vzpomínání a realita

Syn Filípka – Beník přišel na návštěvu

Srneček Honzík

Pes Lord

Čikinka

Další zvířátka

Dášenka

Kocour Ferdinand

Slovenský čuvač Bela

Dalmatin

A život šel dál…

Návštěva a Maxík

Nový kamarád na obzoru

Maxík se zase předvádí…

Na skalce

Zrzánek

Zrzánkovo vyprávění

Nový domov

Procházka po okolí

Neznámé zvíře

Vzpomínka na cirkus

Výlet na lodi

Něco málo o Beníkovi…

Zrzánek vypráví…

Procházka městem…

Bouřka

Zoologická zahrada

Skotačení s kohoutem

Výprava k potoku a divné zvíře…

Pokec s Maxíkem

Schůzka se Zrzánkem a Mickou a další vyprávění o ZOO

Minďa přemýšlí…

Další pokec s Maxíkem

Vetřelec

Zasloužený odpočinek

Průzkum okolí

U potoka a setkání s ropuchou

Doma je přece jenom doma…

Lelkování a další výzkum

Beník přišel na návštěvu

Z kamen vonělo masíčko…

Opětné setkání se Zrzánkem a Mickou

Noční dobrodružství

Schůzka se Zrzánkem a Mickou

Návštěva v delfináriu

Nepřítel na obzoru

Minďa s Maxíkem provedli lumpárnu

Jak přece jen neušli trestu…

Jak si vynahradili Minďa s Maxíkem chudý oběd rybičkou

Jak nebyl Maxík taky ošizen o pochoutku

Domácí pohoda

Schůzka na skalce jen se Zrzánkem

Koupání v moři

Procházka skalním městečkem a strach z Ježibaby

Zrzánek je unavený

Večerní procházka před spaním…

Poslední výlet a hurá domů!

Zrzánek umí krásně vyprávět

Micka se ztratila

Druhý den…

Honička na zahradě

Minďa se vydá za ropuchou…

Minďa přemýšlí o Micce…

Výprava za Zrzánkem

Minďa je nervózní…

Stěhování