Adam Tolarovič

Veľký pád

Ukážka z elektronickej knihy

Prológ

Zápis Jamesa Hooksa, Barbara, 1. január 75:

Možno vás zaráža rok, ktorým tento príbeh začína. Viem, môže to byť mätúce, no vzhľadom na udalosti minulé mi nemôžete mať za zlé, že nepoužijem starý kalendár. Starý kalendár už nejestvuje. Rovnako nejestvujú ani starý svet a človek, ktorý v ňom žil. Netuším, aký rok ohlasuje váš kalendár, možno ani žiaden nepoužívate, no pre tých z vás, ktorí potrebujú záchytný bod; Dnes je tomu už sto rokov. Viete, čo mám namysli. Veľký pád – tak voláme tie udalosti v našej dedine. Ako malým vám možno rozprávali príbehy o tom, čo sa vtedy dialo. Najskôr stúpla voda a zaplavila všetko, čo jej prišlo do cesty. Oblohou sa roztiahli nekonečné temné mračná, ktoré svetu bezočivo ukradli slnko. Zem sa začala triasť, vietor zbesnel, no a čo nestihla pochovať voda, to pohltili plamene. Nedalo sa pred tým skryť, nebolo kam ujsť. Všade, kam ste prišli, vládla beznádej, neistota a smrť.

To všetko trvalo niekoľko nekonečných týždňov. Až jedného dňa, akoby mávnutím čarovného prútika, všetko ustalo. Mračná sa rozplynuli, zem sa prestala triasť a voda sa vrátila naspäť do svojich korýt. No krajina bola na nepoznanie. Mestá sa rozpadli na prach, a nad tými, ktoré katastrofy ako-tak ustáli, prevzala kontrolu príroda. Lesy a džungle zostali nedotknuté, niektoré sa dokonca zdali byť hustejšie a sviežejšie. Oceány a moria opäť prekypovali životom a oblohou sa roztancovali vtáky tisícok farieb. Vzduch bol čistejší, pôda úrodnejšia, zvieratá silnejšie a väčšie. Nikto nechápal, ako je to možné.

Niektoré časti zeme sa zmenili od základu; Na miestach, kde celé stovky rokov nevyrástol jediný výhonok, sa dnes hrdo týči divoký les. Miesta, ktoré boli odnepamäti úrodné a človeku prajné, sa zasa zmenili v zamrznuté pustiny bez štipky života. Nič už nie je také ako kedysi. A človek si musel na túto novú, krutú realitu veľmi rýchlo zvyknúť.

Katastrofy si, samozrejme, vyžiadali miliardy obetí po celom svete. Mnohí múdri, ktorí našou dedinou za tie roky prechádzali, sú presvedčení o tom, že ľudská populácia sa znížila na šesťciferné číslo. A ako sa podľa vás zachovali tí, ktorí prežili? Spojili sily a spoločne vybudovali lepší svet? Prosím vás... Žiaden domov, žiadne jedlo ani voda. Z človeka sa stalo obyčajné zviera, starajúce sa výlučne o vlastné prežitie. Nečudo, po toľkých rokoch technických zázrakov sa zrazu ocitol v tom najhlbšom stredoveku. Elektrárne? Zničené. Plynárne? Zničené! Teplá voda? No to určite... Už žiadne obchody ani nákupné centrá. Človek si musel svoju potravu sám uloviť a strechu nad hlavou vlastnoručne postaviť. No okrem toho mal ešte jeden problém, väčší, oveľa väčší ako čokoľvek iné. Najväčším problémom človeka sa stali ľudia.

Zamyslite sa; Putujete zničeným svetom a vaši milovaní umierajú od smädu. Po niekoľkých úmorných dňoch sucha objavíte malú mláčku, jediný zdroj pitnej vody široko ďaleko. No a pri tej mláčke stoja iní ľudia. Čo urobíte? Myslím, že je vám jasné, že ľudskosť šla v tých časoch stranou. Prvých desať rokov bolo najbrutálnejších. Potom sa minula munícia. Museli sme sa vrátiť k sekerám, nožom, lukom a šípom. Ale žiaden strach, stále sme sa dokázali mordovať celkom efektne... Po ďalších pätnástich rokoch sa človeku minuli palivá. Ak aj v zemi ostala nejaká ropa, nikto z nás nevie, ako ju odtiaľ dostať von, a tak sme boli nútení, vrátiť sa k technicky menej náročným formám dopravy – ku koňom a ťavám.

Čo bolo príčinou Veľkého pádu, je pre nás dodnes veľkou záhadou. Atómová vojna, globálne otepľovanie, Boží zásah... Človek si to za tých sto rokov vysvetlil všelijako. A ak by vás zaujímal môj skromný názor, pred niekoľkými rokmi by sme si vy a ja určite sadli nad šálku dobrého čaju a niekoľko hodín by sme zanietene diskutovali o možnom aj nemožnom, no dnes už vás, žiaľ, musím sklamať – je mi to totiž celkom ukradnuté. Mám 63 rokov a celý svoj život som prežil v novom svete, priamo tu, v Barbare. Či už za to môže Boh, teroristi, ufóni alebo iba nešťastná zhoda okolností, je mi to fuk. Mám za sebou krásny a pokojný život, a aj keď nebol plný moderných prístrojov a rýchlych áut, žil som ho rád. Pre prípad, že by sa však predsa len do môjho posledného výdychu udialo niečo zaujímavé, zakladám tento denník, aby sa spomienky na dnešné dni uchovali aj pre zajtrajšie generácie. Veď nakoniec, vo svete bez fotoaparátov, televízorov či počítačov je kniha ten najlepší spôsob, ako uchovať príbeh, nemám pravdu? Snáď sa nasledujúce stránky zaplnia príbehom, ktorý bude stáť za prečítanie.

I. Kapitola

Zápis Treya Hooksa, 8. november 83:

Volám sa Trey Hooks. Včera krátko po západe slnka zomrel môj strýko James. Okrem zošitov, z ktorých do jedného práve teraz píšem, mi zanechal aj tento list na rozlúčku:

Milý Trey,

zrejme si lámeš hlavu tým, prečo som ti okrem listu na rozlúčku zanechal iba kopu prázdnych zošitov. Neboj sa, neznamená to, že som ťa mal rád menej ako ostatných členov rodiny. V skutočnosti je to práve naopak. Balíček, ktorý som ti zanechal, má totiž zvláštnu hodnotu. Narozdiel od kníh v mojej knižnici, ktoré si vždy tak rád čítaval, plných slov a príbehov, si do týchto môžeš zapísať svoje vlastné slová a vlastné príbehy. Ja sám som s tým kedysi začal, ale, bohužiaľ, som aj rýchlo skončil. Viackrát som vzal do rúk ceruzku, odhodlaný pokračovať, no vždy som si uvedomil, že môj deň nebol zaujímavý natoľko, aby som ním márnil miesto v jediných čistých zošitoch, ktoré naša dedina má. Ale som presvedčený, že ak už ich niekto zaplní príbehom, ktorý stojí za uchovanie, budeš to práve ty, Trey. Sledujem ťa odkedy si sa narodil. Odo dňa, kedy si dokázal prečítať prvú vetu, si si odomňa požičiaval knihu za knihou. Vidím, ako rastieš, ako stále viac dychtíš po dobrodružstve. A práve teraz je ten najvhodnejší čas na dobrodružstvo. Možno si to celkom neuvedomuješ, chlapče, ale doba, v ktorej žijeme, je výnimočnejšia, než si je väčšina ľudí ochotná príznať. Jeden svet skončil, druhý povstáva z jeho popola. Nielenže máme možnosť určiť smer, ktorým sa bude tento nový svet uberať, ale máme aj jedinečnú možnosť – nie, povinnosť! – uchovať pamäte a poznatky z tejto doby aj pre generácie, ktoré prídu dávno po nás. Slová, ktoré do tých zošitov zapíšeš, môžu prežiť stáročia, a možno aj celé tisícročia! Len si to predstav. Preto sa o tieto denníky staraj ako o vlastné deti a jedného dňa, ktovie... Možno ich človek vezme o tisíc rokov do rúk a bude žasnúť, v akej dobe sa to jeho predkovia ocitli.

Ale dosť bolo slov mŕtveho muža. Želám ti všetko šťastie sveta, chlapče! Ži dlhý a zaujímavý život!

Strýko James

Chudák strýko. To on ma naučil čítať a písať. Staral sa o dedinskú knižnicu. Keď som bol malý, sedel som uňho snáď každý deň a čítal som jednu knihu za druhou. Čerta, veď som uňho sedel ešte pred týždňom. A teraz je preč... Bude mi chýbať.

Jeho balíček ma prekvapil. Knihy čítam už od piatich rokov, ale nikdy mi nenapadlo napísať svoju vlastnú. Nie som si celkom istý, ako na to. Zrejme bude vhodné, ak pre začiatok napíšem niečo o našej dedine.

Dedinu založili pred osemdesiatimi tromi rokmi môj pradedo Carlos a ľudia, ktorých viedol. Pred Veľkým pádom sa na tomto mieste vraj nachádzali krásne lesy a úrodné polia, aspoň tak hovorieval pradedo. Či už to tak bolo alebo nie, od Veľkého pádu tu nájdete iba dve veci – piesok z južnej strany dediny a hustú džungľu zo severnej. Pradedo musel vynaložiť nesmierne úsilie, aby tu vybudoval aspoň aké-také základy toho, čo tu máme dnes. Toto miesto vybral preto, lebo priamo pod dedinou sa nachádzali obrovské zásoby pitnej vody. Zo všetkého najskôr teda vykopali veľkú studňu, bez ktorej by tu v púšti neprežili. Potom boli na rade palisády. Pradedo a jeho ľudia ich postavili päť metrov vysoké a pol metra hrubé. Nič menšie si dovoliť nemohli. Okrem divokých šeliem ich mali chrániť aj pred ľuďmi. V tej dobe nebolo veľa takých, ktorí si poctivo vybudovali vlastné obydlia ako my. Mnohí prežívali len vďaka tomu, že okrádali a vraždili iných ľudí – usilovných ľudí, ako bol môj pradedo. Preto bolo dôležité, aby boli palisády vybudované ako prvé a príbytky prišli na rad až po nich. Pradedova skupina mala v tých časoch asi 20-25 ľudí, z čoho viac ako polovicu tvorili mladí, silní muži, takže stavba napredovala pomerne rýchlo. Keď boli postavené aj chatrče, ostávalo už iba vytvoriť stabilný zdroj potravy. Vodu zo studne využili na zavlažovanie pôdy, a tak mohli okrem lovu zvery aj pestovať plodiny. Dlhé roky bolo všetko v poriadku.

Prvé komplikácie nastali, keď sa v dedine narodili prvé deti. Neubehlo ani pätnásť rokov a počet obyvateľov sa zdvojnásobil. To spôsobilo občasné nedostatky jedla, kvôli ktorým obyvatelia z času na čas hladovali. Situácia bola z roka na rok horšia. Chvíľu dokonca hrozilo, že sa polovica dediny bude musieť presídliť a kdesi začať celkom od nuly. Nestalo sa tak. Jedného dňa sa pred bránami našej dediny objavila skupinka ľudí. Naši sa spočiatku báli, no cudzinci sa zaprisahávali, že nechcú kradnúť ani zabíjať, chceli od nás pomoc. Tvrdili, že prichádzajú z veľkej kolónie, ktorá sa rozprestierala neďaleko bývalého mesta Madrid. Vraj v nej ešte pred pár týždňami žili celé stovky ľudí, ktorým sa skvele darilo – stavali tehelné domy, vyrábali pracovné nástroje, chovali zvieratá na prácu, dokonca ťažili kovy. Pred pár týždňami u nich ale vypukla akási neznáma nákaza. Behom týždňa zabila viac ako polovicu kolónie. Oskar – tak sa volal muž, ktorý neznámych viedol – sa rozhodol, že nebude sedieť a čakať. Zobral ženu a deti, asi tridsať dobrovoľníkov a spolu utiekli skôr, ako nákaza dostala aj ich. Niekoľko týždňov sa predierali džungľou, čo ich stálo mnoho životov. Keď konečne narazili na našu dedinu, ostalo ich už iba pätnásť. Medzi mŕtvymi bola aj Oskarova žena a najmladšia dcéra. Ešte šťastie, že bol Oskar silný muž, a aj napriek obrovskej tragédii dokázal pokračovať v ceste a viesť svojich ľudí vpred. Šťastie pre nich aj pre nás – Oskarovi ľudia vedeli o love a pestovaní plodín oveľa, oveľa viac ako my. Priniesli so sebou niekoľko lukov, skutočných! lukov. Tie naše boli prakticky iba konáre s pripevnenými povrazmi. K tomu zopár mečov, dýk a sekier, všetko nabrúsené a ostré ako britva. Týmito darmi nám doslova zachránili život, tak sme ich do dediny prijali bez najmenšieho zaváhania. A keď Oskar navrhol, aby naša dovtedy bezmenná dedina dostala meno po jeho mŕtvej manželke, nikto zo starých ani nových obyvateľov s tým nemal najmenší problém. Od toho dňa tak naša dedina hrdo nesie meno Barbara.

Slnko už zapadá. Myslím, že na prvý zápis je toho dosť. Snáď sa mi niečo podarí napísať aj zajtra.

9. november 83:

Kým som včera zaspal, trochu som premýšľal, ako budem pokračovať v zápisoch. Napadlo mi, že keď už som popísal históriu našej dediny, zrejme by som mal napísať aj niečo o tom, ako to tu beží teraz. Tak napríklad dnešok: Prvá vec, ktorú som ráno urobil, bola, že som podojil naše dve kozy. V dedine veľa ľudí kozy nemá, a tak sa stáva (a bolo tomu tak aj dnes), že z mlieka, ktoré nadojím, väčšinu rozdáme iným rodinám. S jedlom to tu funguje približne takto:

Základné potraviny, ako sú mäso, zelenina, ovocie alebo voda, to všetko sa delí medzi obyvateľov rovnakými podielmi. Zelenina, ovocie a bylinky sa pestujú na spoločných záhradách. O tie sa staráme všetci spoločne podľa harmonogramu; jeden deň – jedna rodina. Rovnako je to aj s mäsom, ktoré zaobstarávajú muži pri love v džungli. Aj to robia podľa istého harmonogramu, no ten je o niečo zložitejší, takže ho vynechám. Ďalšími vecami, ktoré sa delia medzi obyvateľov rovným dielom, sú aj všetky predmety, ktoré sa prinesú z výprav. Výpravy sú dobrovoľné, väčšinou sa vedú do starých miest, ktoré sa ešte nestihli načisto rozpadnúť. Nechodí sa na ne často, pretože sú veľmi nebezpečné a nikto z obyvateľov nechce zbytočne riskovať. Je to naozaj škoda. V našej dedine máme totiž pravidlo, že na výprave sa môže človek zúčastniť až po dovŕšení sedemnásteho roku. Ako malý som sníval o tom, že keď budem starší, zorganizujem svoju vlastnú výpravu, niekam naozaj, naozaj ďaleko, kam ešte nikto z Barbary nevkročil. Tešil som sa, no potom prišla sedemnástka a ja som zistil, že som sa tešil zbytočne. Aj keď má niekoľko mojich rovesníkov podobné túžby ako ja, je tu ešte jedno pravidlo, ktoré hovorí, že na výprave, ktorá trvá dlhšie ako tri dni, sa musí zúčasniť aj niekto zo starších, kvôli bezpečnosti (akoby sme boli malé deti). Takže veľké dobrodružstvo sa ešte zopár rokov nekoná, pretože tí starí lenivci... Ale to som trochu odbočil, vráťme sa k rozdeľovaniu.

Okrem základných potravín sú tu ešte rôzne drobnosti, napríklad mlieko z našich kôz, vajcia, čaje, hračky, sošky, obrazy či podobné veci. Tie si vyrába každý sám pre svoj vlastný úžitok. Ak má niečoho viac, môže to niekomu darovať alebo vymeniť za niečo, čoho má nadbytok niekto druhý. Je to druh výmenného obchodu, pri ktorom, ak robíte niečo navyše, tak aj niečo navyše dostanete. Funguje to perfektne. Ja napríklad nosím každé ráno džbán mlieka Kirinej rodine. Nikdy sme za to nič nežiadali, ale Kirina mama nám za to aj tak vždy upečie koláč alebo pošle vrecko niektorého z jej čajov. Panuje tu jednoducho solidarita. Vďaka tomu sa ešte nestalo, že by sa niekto pohádal kvôli obyčajným veciam.

Spomenul som Kiru. Je to pravnučka Oskara Santiaga, muža, ktorý zachránil našu dedinu pred hladom. Naše rodiny si boli po všetky tie generácie veľmi blízke, bližšie ako ktorékoľvek iné rodiny v Barbare. Nie je tajomstvom, že naši rodičia by nás najrašej dali dohromady a konečne tak naše rodiny spojili, ale s Kirou sme len priatelia. Teda, niežeby sa mi Kira nepáčila, vlastne je to práve naopak. Je to to najkrajšie dievča v Barbare. Má sedemnásť ako ja. Má sýtozelené oči a ohnivočervené vlasy, ako všetky ženy v jej rodine. A okrem toho, že je krásna, je aj neskutočne bystrá a odvážna. Po lese sa dokáže pohybovať ticho ako myš a ešte som nevidel, že by netrafila pri výstrele z luku. Každý chalan v dedine je do nej blázon, no ona sa vždy z nejakého dôvodu držala pri mne (čo mi za tie roky vyslúžilo zopár nenávistných pohľadov). Áno, Kira je skvelé dievča. Mal som už zopár príležitostí, ale vždy keď prišlo na vec, neodvážil som sa urobiť prvý krok. Rozbúšilo sa mi srdce a roztriasol žalúdok. Dočerta, niekedy mám pocit, že je jednoduchšie uloviť divú šelmu, ako pobozkať dievča. Ale opäť som odbočil... Keď už som spomenul Kiru, nemôžem nespomenúť Saia. Sai je môj najlepší priateľ a rovnako ako Kira a ja, aj on má sedemnásť. Pochádza z rodiny liečiteľov, takže sme skvelá dvojka – vždy keď sa zraním pri love, Sai mi namieša jednu z jeho zázračných mastí a na druhý deň nie je po zraneniach ani stopy. Jedného dňa z neho bude hlavný dedinský liečiteľ, ktorým je teraz jeho otec. Pred ním to bol jeho dedo a pred ním jeho pradedo, jednoducho to majú v rodine. Niečo mi ale hovorí, že Sai ich prekoná všetkých.

Ale naspäť ku včerajšku. Keď som zaniesol mlieko ku Kire, zašli sme za Saiom a všetci traja sme išli na záhrady. Tento mesiac začína dozrievať väčšina zeleniny, takže práce je minimum. Museli sme iba zavlažiť pôdu a vytrhať všetku burinu. Mimochodom, tu mi napadá, že ak bude tento denník raz niekto čítať, možno ho zarazí spojenie dnešného dátumu s dozrievaním zeleniny. Od Saiovej babičky viem, že v starom svete sa ľudia zvykli riadiť trochu iným kalendárom ako my. Pamätám si, ako rozprávala, že Nový rok oslavovali v zime, pár dní po zimnom slnovrate. Náš kalendár začal v deň, kedy pradedo Carlos vykopal prvú studňu, čo bolo pár týždňov po letnom slnovrate, takže nový rok oslavujeme v lete. Ale inak máme tých istých po sebe idúcich dvanásť mesiacov, ako mali ľudia pred Veľkým pádom. To, aký a či vôbec nejaký kalendár používajú v iných dedinách, nevieme. Iných ľudí vídame iba vtedy, keď okolo našej dediny prechádza nejaký pútnik alebo obchodníci. Takýto ľudia u nás väčšinou pár dní pobudnú, porozprávajú nám zopár historiek z ciest a noviniek zo sveta a idú ďalej. Od jedného takého obchodníka sme sa pred pár rokmi dozvedeli, že najbližšia dedina je od nás vzdialená asi týždeň cesty smerom na juh a volá sa Esperanza. Má asi šesťdesiat obyvateľov, čo je na púštnu dedinu celkom slušné číslo. Povedal by som vám o nej viac, ale viem iba to, čo nám povedali pútnici. Osobne sme sa s tými ľuďmi ešte nestretli. Vec sa má tak, že väčšina obyvateľov Barbary o stretnutie s nimi jednoducho nemá záujem. Majú zato, že nám tu vôbec nič nechýba: „Máme tu jedlo, strechy nad hlavami a jeden druhého. Prečo by nás mala zaujímať nejaká iná dedina? Sme spokojní, tak ako sme teraz – sami.“ Tento názor zastáva v poslednom čase väčšina ľudí v dedine. Pravdupovediac, je to dosť deprimujúce. Viem, že tam vonku je to nebezpečné, že ľudia sú nebezpeční. Ale žiť celkom odrezaní od okolitého sveta? Veľakrát som si predstavoval, ako to asi vyzerá vonku, ďaleko za týmito palisádami, ďaleko za touto púšťou a hlavne čo najďalej za tými bezpečie prinášajúcimi a radosť z duše vysávajúcimi pravidlami. Jedného dňa chcem proste vyraziť na výpravu, sám alebo s niekým, s hocikým, je mi to fuk, a celé týždne len ísť a ísť vpred za dobrodružstvom. Mám rád našu dedinu a vážim si život, ktorý tu mám, ale nedokážem sa zmieriť s predstavou, že je to všetko, čo ma na tomto svete čaká...

Okrem pútnikov a obchodníkov do tejto časti púšte za tie roky prakticky nikto nezablúdil. Aj keď, dva prípady by možno za zmienku stáli: Prvý sa stal v roku 26. Vtedy do našej dediny zavítala päťčlenná rodina Buendovcov – otec, mama, pätnásťročná dcéra, desaťročný chlapec a malé bábätko. Niekoľko rokov vraj žili uprostred džungle iba pár dní pešo na sever od nás. Bývali pri malej riečke, v chatrči, ktorú muž vlastnoručne postavil. Riečka bola ich jediný zdroj pitnej vody a ryby v nej významným zdrojom jedla. Niečo sa ale stalo. Muž, volal sa myslím Pedro, si jedno ráno všimol, že v riečke pláva mŕtva ryba. Mal z toho zlý pocit, a tak svojej rodine zakázal z riečky piť, kým si nebudú istí, že je voda v poriadku. Na druhý deň plávali po hladine celé desiatky mŕvych rýb. S pitím z riečky bol koniec. V blízkosti ich chatrče nijaká iná rieka nepretekala, a tak boli nútení svoj dlhoročný domov opustiť. Šťastie, že zamierili na juh. Už o pár dní natrafili na našu dedinu, aj keď trochu otrhaní, ale živí a zdraví. Druhý prípad bol oveľa, oveľa zvláštnejší. Stalo sa to v októbri 78. Do našej dediny prišla skupinka piatich detí, všetky približne osem až desať ročné. Z ničoho nič sa objavili pred bránou. Na nič sa nás nepýtali, nič nevraveli. Keď sme im ponúkli jedlo, odmietli. Zdržali sa u nás iba jednu noc a jediné, čo od nás okrem nocľahu prijali, bola voda zo studne. Keď opúšťali dedinu, chlapec, ktorý vyzeral, že bol z nich najmladší, sa niekoľko metrov za bránou zastavil. Otočil sa, zahľadel sa do prázdna a povedal: „Uvidíme sa hore.“ Pamätám si, ako mi v tej chvíli prebehol po chrbte mráz. Tie deti sme už nikdy nevideli (čo ma veľmi teší).

Čo sa týka zvyšku dnešného dňa, nestalo sa nič zvláštne. Po práci na záhrade sme už nemali žiadne povinnosti, a tak sme chvíľu trénovali streľbu z luku. Vždy sa pri tom dobre zabavíme, keďže Kira, jediné dievča v partii, strieľa z luku lepšie ako Sai a ja dohromady. Teda, niežeby som ja bol nejaký amatér. Z mojich rovesníkov patrím k najlepším lovcom, takže mi nerobí problém trafiť bežiaceho geparda. Ale Kira, to je proste iná trieda. Je tak dobrá, že by pokojne rozštiepila môj šíp tým svojím ešte skôr, ako by gepard padol mŕtvy na zem. Nie nadarmo jej v žilách koluje krv Santiagovcov – streľbu majú zrejme v génoch. A Sai, tak to by ste museli vidieť na vlastné oči. Nikomu inému v dedine sa nepodarilo zraniť sa vlastným lukom toľko krát, čo jemu. Nejde o to, že by nevedel strieľať vôbec. Väčšinou mu to vyjde perfektne a trafí presne do stredu terča. Ale podarí sa mu to zväčša až po pätnástich-dvadsiatich sekundách mierenia, a to by ho pri skutočnom love stálo život. Ale nerobí si z toho ťažkú hlavu a my nakoniec tiež nie. Sai je predsa liečiteľ a tých do džungle aj tak nikdy nepúšťajú, ani keby vedeli strieľať ako Kira. Vlastne, liečitelia to u nás v týchto záležitostiach nemajú priveľmi ružové. Keďže liečiteľov tu máme prakticky v ktoromkoľvek období nanajvýš dvoch (momentálne je to Sai a jeho otec), platí pre nich prísny zákaz vychádzania z dediny. V praxi to znamená, že do púšte môžu ísť len so sprievodom a do džungle nesmú vstúpiť vôbec. Ak by sa im niečo stalo a dedina by ostala bez liečiteľa, veľmi rýchlo by sme na to doplatili všetci. Je to voči nim kruté, to uznávam, ale naozaj si nemôžeme dovoliť stratiť ich.

Po tréningu sme si zašli na prechádzku k Henryho púštnej studni, ktorá je od dediny vzdialená asi tri kilometre. Vykopal ju ďalší strýko mojej matky Henry (starší brat strýka Jamesa). Pri studni je tabuľa, ktorá ukazuje smer aj vzdialenosť našej dediny. Bola to práve táto tabuľa, čo priviedlo do Barbary väčšinu pútnikov. Je pri nej aj lavička so starým slnečníkom. Radi sa tam z času na čas prejdeme a chvíľu posedíme. Rovnako tomu bolo aj dnes. Krátko pred západom slnka sme sa vrátili do dediny. Všetci traja sme už boli uťahaní, a tak sme šli domov. Vlastne, už som celkom uťahaný aj z písania. Posledných desať riadkov si už necítim zápästie... Pre dnešok končím. Uvidíme sa zajtra.

10. november 83:

Páni... Práve sa stala tá najčudnejšia... nikdy predtým som... Dočerta, začnem od začiatku. Dnešok sa prakticky nelíšil od včerajška. Napoludnie sme boli s Kirou a Saiom skontrolovať záhrady. Potom sme sa zastavili u Kiry a pomohli sme jej mame s pár drobnosťami okolo domu. Kirin otec a mladší brat boli celý deň na love, takže sa jej malá výpomoc zišla. Keď sme od nej odchádzali, bol už večer. Sai bol unavený, tak sme ho odprevadili domov a my s Kirou sme sa išli prejsť k útesu. Vlastne to nie je celkom útes, skôr iba niekoľko metrov vysoká skalná stena. Chodievame tam často. Je to pomerne blízko od dediny a zhora je naozaj úžasný výhľad, najmä pri splne, ale to je teraz jedno... Sadli sme si na okraj a chvíľu sme sa rozprávali. Potom sme odrazu stíchli. Aj to sa nám v poslednom čase stáva často. A rovnako ako vždy, ani dnes to nebolo to nepríjemné, trápne ticho. Nie. Bolo to ticho, pri ktorom dvaja myslia na rovnakú vec. Obaja sa odhodlávajú, ale ani jeden z nich sa nemá k činu. Vedel som, že je to to ticho, a vedel som, že to vie aj ona. Rozbúšilo sa mi srdce ako už tisíckrát predtým, ruky sa mi potili a žalúdok som mal ako na vode. Ale vedel som aj to, že lepšia príležitosť už nebude, a tak som sa rozhodol konať. Zahľadel som sa jej do očí a ona urobila to isté. Neuhla pohľadom, dokonca ani len nežmurkla. To ma povzbudilo k tomu, aby som pozbieral všetku odvahu, ktorú som v tej chvíli v sebe našiel, a začal som sa k nej pomaly nakláňať. Ona urobila to isté! Znovu mi zovrelo žalúdok, no tentokrát od radosti. Chýbalo už len pár centimetrov, aby sme sa dotkli perami a... a vtedy nás to vyrušilo. Niečo veľmi, veľmi zvláštne. Priamo nad našou dedinou sa rozžiarilo akési svetlo – svetelná guľa, ak mám byť presnejší. Vyzerala ako mesiac alebo slnko, ibaže sa vznášala iba zopár desiatok metrov nad zemou. Vyžarovalo z nej ostré biele svetlo, ktoré mi takmer vypálilo oči. No aj napriek tomu som sa na to nedokázal nepozerať. Nejakú chvíľu visela na oblohe bez pohybu. Potom svetlo začalo slabnúť. Postupne zoslablo natoľko, že sa naň dalo bez ťažkostí pozrieť, až nakoniec zmizlo takmer úplne a dedina sa opäť ponorila do tmy. Na mieste, kde žiarilo svetlo, sa už vznášala iba nevýrazná krvavočervená guľa. Tá sa dala do pohybu a zamierila na juh. S Kirou sme bez slova pozorovali, ako pomali zmizla za horizontom.

Čo to, dočerta, bolo? pomyslel som si.

Pozreli sme jeden na druhého.

„Trey?“ pritisla sa ku mne a celá sa triasla. „Čo to bolo?“

Nevedel som, čo odpovedať. V celom svojom živote som nič podobné nevidel. Ale spomenul som si na veci, o ktorých som čítal v strýkových knihách – na lietadlá, plávajúce vzduchom, vrtulníky, križujúce oblohu, stroje, vznášajúce sa vo vzduchu, akoby pre ne neplatili zákony gravitácie. Ale dnes už predsa nič z toho nefunguje... Alebo áno?

Z myšlienok ma vytrhol Kirin tichý šepot: „Radšej poďme domov.“

Mala pravdu. Vrátili sme sa do dediny. Všetci boli hore a rozrušene pobehovali od domu k domu, vymieňajúc si dojmy z nočného divadla. Zdá sa, že to svetlo videli všetci.

II. Kapitola

11. november 83:

Po včerajšej noci som si myslel, že sa už nič čudnejšie stať nemôže, no očividne som sa mýlil. Dnešný deň zdvihol latku bizarnosti o niekoľko metrov vyššie. Začalo to v noci. Prisnil sa mi zvláštny sen:

Sedel som za dlhým dreveným stolom, presne takým, aký máme u nás doma. Oproti mne sedel akýsi muž. Vyzeral mlado, mohol mať tak dvadsať, nie viac. Nikdy predtým som toho muža nevidel. No aj napriek tomu som mal zvláštny pocit, že som sa s ním už stretol. Sedel, oči mal zatvorené, ruky zopnuté a opreté o čelo a niečo si potichu šepkal. Nerozumel som mu, tak som sa nahol cez stôl, aby som ho lepšie počul. Slová, ktoré som postupne rozoznával, mi naháňali strach.

„Nikdy sa o mňa nestaral, mami,“ šepkal zúfalo, „Prečo by som ho mal ľúbiť? Ľúbil som teba. Prečo si ma opustila? Čo mám teraz robiť?“

Muž náhle otvoril oči a odtiahol sa. Akoby si iba vtedy uvedomil, že tam sedím s ním. Pozrel sa mi priamo do očí a zúfalý výraz v jeho tvári vystriedal hnev. Nenávidím ťa, hovorili jeho oči. Akoby som mu nejako ublížil. Vystrašilo ma to. Najmä preto, lebo v tej chvíli som mal skutočne pocit, že som mu urobil niečo zlé. Zovrelo mi žalúdok, zalial ma pálivý pot a takmer som sa ani nedokázal nadýchnuť. Chcel som niečo povedať, spýtať sa ho, čo sa deje, čím som mu ublížil, no jediné, čo som zo seba dokázal vydať bolo tiché: „Odpusť mi...“

Vtedy sa muž postavil a ukázal na mňa prstom. „Sú to tieto deti,“ povedal.

Prebral som sa a prudko sa posadil. Bol som celý spotený a zadýchaný. Nikdy predtým sa mi neprisnil tak zvláštny sen. To, ako sa na mňa ten muž pozeral, to, čo hovoril, ako som sa cítil... Všetko to bolo tak neuveriteľne živé. Trvalo mi dlhú chvíľu, kým som sa z toho spamätal. Rozhodol som sa, že bude lepšie, keď vstanem a pôjdem sa pozrieť, ako to po včerajšej noci vyzerá v dedine. Bolo to presne, ako som čakal. Nikto nehovoril o ničom inom ako o tom podivnom svetle. Všetci ho videli a rovnako ako ja nikto netušil, čo to mohlo byť. Vlastne nie, prepáčte... Všetci tušili, čo to mohlo byť. Takmer každý v priebehu noci vymyslel nejakú bláznivú teóriu, o ktorej hneď ráno presviedčal všetkých ostatných. Teórií bol aspoň tucet a pre zachovanie dobrého mena našej dediny radšej vynechám v tomto zápise väčinu z nich. Za spomenutie stoja tieto tri:

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972217-4-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

I. Kapitola

II. Kapitola

Tiráž