Tomáš Knapko

Psionik

(Energia je moja zbraň)

originálny názov v gasperante

Psionico

(Energu denu val gunas)

Ukážka z elektronickej knihy

Tomáš Knapko

Psionik (Energia je moja zbraň)

Copyright 2015

Redakcia textu: Alois Berbiguier

Obálka: Peter Kiselkov

Návrh obrázku obálky (približná skica): Tomáš Knapko

„Všetci teoretici goetie … hovoria o látkach, schopných vnímať v sebe bohov (pneumatická impregnácia) a o značkách, ktoré majú moc viazať bohov k týmto predmetom.“

Stanislas de Guaita, Chrám Satanov

„Prevádzateľov kúziel je možno roztriediť do troch veľkých skupín podľa toho, aká pohnútka ich k tomu vedie. Prvá trieda by obsahovala obete nezdravej zvedavosti alebo šialenej pýchy: aký to pre nich rozkošný sen, vedieť imponovať ostatným ľuďom nadprirodzenou mocou... Druhá skupina by zaujímala tých, ktorých zožiera slepá nenávisť a nevraživosť, povahy spité pomstychtivosťou, ktoré činia zlo pre zlo samo. Konečne tretiu triedu by tvorili čarodejníci, ktorí k tomu boli zvedení túžbou po vysnenom zisku, sugesciou rozkoše a bohatstva, a ktorých cieľom je ukojenie chtivých, hrubých, zištných vášní.“

Stanislas de Guaita, Chrám Satanov

„Ale v ozajstných prípadoch zlovoľného pôsobenia je zapotreby použiť hroty. Zdá sa mi celkom prirodzené vidieť dom opatrený hrotmi hromozvodu, ale bola by to smiešna myšlienka na ľudskú bytosť, rovnako obklopenú kovovými hrotmi.

Papus, Základy praktickej mágie

„...humor môžete objaviť i v neutrálnych alebo dokonca desivých situáciách, ktoré zažívate.“

Peter J. Carroll, Liber Null & Psychonaut

„Pre správneho mága by nič nemalo byť problém.“

Jan Spěváček, Cesta magie

Pre pár slov navyše

Novela, ktorú sa chystáte čítať (teda, aspoň dúfam) je prvým príbehom zo sveta, ktorý som vytvoril asi pred ôsmimi rokmi a pomenoval ho Orgware Nation. Možno ste začali dumať nad tým, čo to znamená „orgware“ - skvelé, rozhodne neotáľajte, a po prečítaní komentára sa dajte do hlavného pokrmu. V prípade, že ste novelu prečítali skôr než komentár, a tiež dumáte nad tým, čo to znamená „orgware“, pokojne dumať prestaňte, pretože som vám nedal možnosť na skutočne plnohodnotné dumanie. Tento pojem je síce podstatnou súčasťou onoho univerza, ale v Psionikovi sa naň len nepriamo odkazuje. Tak. Nič sa nedozviete.

Predlohou Psionika je o niekoľko tisíc slov kratšia noveleta Energia je moja zbraň, publikovaná v päťdesiatom čísle časopisu Fantázia. Od jej uverejnenia ubehlo už pár rokov. Veľa vecí sa odvtedy zmenilo. Napríklad to, že už nie som fanúšikom dlhých názvov. Prepracovávanie novelety do novely sa neobišlo bez radikálnych zmien – jednou z nich je napríklad aj nové meno hlavného hrdinu – keď som si totiž predstavil, že by sa tento chlapík vo všetkých príbehoch, v ktorých sa objaví (a vlastne, v niektorých už aj objavil), naďalej volal podľa jednej kultovej postavy zo spaghetti westernov (resp., podľa jedného z jej mien), začal som sa cítiť dosť neisto. Skoro nikto síce túto známu postavu podľa onoho mena nepozná, a väčšinou sa zvykne označiť len ako „Muž bez mena“, ale to ma príliš neupokojilo – nakoniec, znalci asi vedia o čom hovorím. Takže, predošlý výber som pripísal mladíckej nerozvážnosti a po úmornom procese hľadania nového mena (áno, hľadanie je to správne slovo), som ho nahradil niečím originálnejším – aj keď vzdať sa toho starého bol pomerne srdcervúci a dlhotrvajúci proces.

Mimochodom, nájsť vhodné meno pre hrdinu, ktorého sa chystáte „naklepať“ do tucta románov, nie je len tak - je to neuveriteľne zaväzujúce. Asi ako keby ste vyberali meno pre svoje dieťa - len tisíckrát horšie! Čo tam po nejakých deckách. Tie si zvyknú na čokoľvek. Ale zle pomenované postavy vás budú strašiť po nociach do konca života. Podrobnejšie sa o tom vyjadrím niekde na blogu.

Každopádne, samého ma prekvapilo, aké veľké množstvo nového materiálu pribudlo, takže to pri prepisovaní občas vyzeralo, akoby som pracoval na novej knihe. Takmer každá scéna prešla nejakou premenou - niektoré miesta v príbehu sa čiastočne zmenili, niektorým postavám sa žiadalo obhajovať sa oveľa pregnantnejšie a dômyselnejšie, a tak podobne.

Oproti iným literárnym útvarom z univerza Orgware Nation, ktoré som dosiaľ napísal (novela Lodivod vychádzajúca v e-magu Jupiter, plus romány Kiahack a Žulový Kapitán), sa tu zatiaľ ešte vcelku držím pri zemi a témami, ktoré sú pre tento svet kvint-esenciálne, sa zaoberám len okrajovo. Naplno sa totiž ohlásia až v spomínaných literárnych konštruktoch. Práve preto sa v Psionikovi nedozviete, čo je to orgware.

Každopádne, jedna z podstatných tém je v Psionikovi naplno prítomná a ľahko rozoznateľná už asi po prvých stránkach; a to je využívanie reálnych poznatkov o okultizme a ich následná implementácia do futuristického prostredia 29. storočia (a ich nutná modifikácia a zveličenie). V tomto prípade je tu prítomné čosi z diel francúzskeho hermetizmu 19. storočia, ktorý obrodili velikáni ako Eliphas Lévi, Stanislas de Guaita a Papus. Z de Guaitovho diela Chrám Satanov čerpám asi najviac, a to nielen napríklad rôzne informácie o stredovekom pohľade na čarodejníctvo, ale občas si zvyknem požičať aj skutočné historické postavy, ktoré sa tak trochu v mojich prácach reinkarnujú. Za všetkých spomeniem Aloisa Berbiguiera, ktorého životnú náplň predstavovalo viac-menej presne to, čo predvádza jeho fiktívny náprotivok.

Konceptuálne a modelovo (v mágii rozlišujeme štyri modely, plus metamodel) odlišný prístup do príbehu prinášajú psionici, a aj keď by sa mohlo zdať, že aj ich techniky, či schopnosti, by mali patriť do ríše fantázie, rovnako ako v predchádzajúcom prípade, aj tu som čerpal z reálnych podkladov, no miesto kníh mi poslúžila ako zdroj informácií sieť.

Ako by sme Psionika zaradili žánrovo? Iste, je to mixtúra science fiction a fantasy, ale dovolím si neodbaviť to až tak lacno – v ktorejsi škatuľkovacej chvíli som ho označil za „planetárnu makabru“ (planetary macabre), ktorá predstavuje akýsi temnejší ekvivalent, či dokonca protipól voči klasickému „planetary romance“ (sem spadá napríklad John Carter z Marsu). Niežeby taká škatuľka existovala.

Jednou z okrajových tém v Psionikovi, ktoré nájdu plné uplatnenie až v nasledujúcich dielach, je moja pomerne maniakálna záľuba v Divokom Západe a talianskych westernoch (nepohrdnem však ani inou geoprodukciou). A to by v tom bol čert, ak by v oných prácach, hlavný hrdina nenosil za opaskom nielen kabalistický pantakel, ale aj jednočinný revolver a jeho futuristický redizajn v podobe pulznej búchačky – galaxeirom sa totiž vždy osvedčilo nosiť si na bokoch zapuzdrené exempláre z oboch svetov – a podľa okolností vytiahnuť ten, ktorého rámus je najviac zapotreby. Ale o tom až nabudúce.

Atu 1.0 – Pod meteoritom

D-sub zhmotnil guľu natoľko, až sa ponášala na merkabský mesiac, ktorý vypĺňal oválom časť oblohy. Vyzeralo to, akoby mesiac prenášal svoj zmenšený obraz do medzery predpažených rúk. Pred psionikov sústredený pohľad.

Psi-sféra nadobudla svetelnosť a schopnosť splniť jednoduché príkazy. V ďalšom štádiu existencie si už nebude brať energiu od D-suba, ale z okolitých energetických zhlukov. Ako malý vampír, ktorému postačí, aby sa nažral ľudských energetických ejakulátov, „živých“ aj niekoľko hodín po vylúčení z tela. Sféra ich bude obletovať ako mucha hovná.

V súčasnosti existovali v Merkabe tri psionické klany: Less-Tokovia, Blizzardi a Božskí konštruktéri, plus kopa menších skupín, či samostatných psionikov, ktorí buď o nejaké združovanie nemali záujem, alebo – ako v prípade D-suba – ich kvôli minulosti nechcel nikto prijať. A tak D-subovi neostávalo nič iné, než cvičiť sám, občas sa nalogovať na fíver pod rôznymi prezývkami a rozširovať kecy o novom klane, o tom, že ich je veľa, a že s energiou vedia veci, ktoré hraničia so zázrakmi.

Pravda bola taká, že D-subove psionické schopnosti sa blížili schopnostiam niektorých šéfov klanov. Na druhej strane mu zase chýbali určité okrajové vedomosti, ktoré človekom presiaknu v kruhu rovnako zameraných ľudí, a ktoré síce nie sú podstatou techník manipulácie s psychickou energiou, ale bez nich sa oná podstata môže rozpadnúť ako domček z kariet.

Teraz pred ním žiarila psi-sféra o veľkosti tenisovej lopty a on jej stále pridával. Cítil, ako mu energia tečie z hrudníka do paží a dlaňami prýšti do konštruktu. A tiež cítil, že je lepší než ostatní, že je trieda, psionik numero uno, a že ostatným psionikom, či už ich poznal osobne, alebo len ako tárajov na fívri, natrhne tú ich energetickú riť.

D-sub sa dávno presvedčil o skutočnosti toho, čo robí.

Vlastne sa tak prihodilo omnoho skôr, než sa stal nováčikom v rámci psionickej komunity. Vedel si dosť dobre predstaviť, že nebyť pred tým čarodejníkom, mal by s prijatím nadprirodzenej reality asi problém. Tak ako väčšina nováčikov.

Praktiky merkabských čarodejníkov sa pohybovali v trochu iných odtieňoch, ale základ bol rovnaký: využitie energie na prejavenie sa na materiálnej úrovni. Čarodejníci do toho ešte pribalili astrálne svetlo, transempirické entity a podobne, ale D-sub mal v tomto jasno. Nechcel používať k pôsobeniu na fyzický svet žiadnych sprostredkovateľov, on sám chcel byť pôsobca. Stať sa psionikom mu prišlo ako dobré rozhodnutie, očistené od závislosti na rôznych bytostiach a hlúpych rituáloch, ktorých mal aj tak plné zuby. A tak ho ani neprekvapilo, keď ho Turbo, šéf Less-Tokov, prijal do Paláca a ponúkol mu u nich miesto. To, čo sa stalo potom, to už si D-sub zavinil sám. Aj keď to myslel dobre.

Sfére, levitujúcej pred ním, vtlačil snehovo-biely vzor. Z jej kapacity utvoril okolo ochrannú škrupinu, tenkú a hustú. Do obalu mentálne vložil koncept steny, odteraz chránil energiu vo vnútri rovnako ako vajce chráni vtáča. Dlaňami nechal prúdiť energiu cez tento štít do primárneho konštruktu (energia s jeho psychickým odtlačkom prešla), kde ostala uzamknutá zvnútra.

A akú schopnosť bude mať nový konštrukt?

Bojové zameranie. Veľmi špeciálny program pre mentálny útok. D-sub sa škodoradostne tešil, až ho v Paláci Less-Tokov použije. Dnes sa rozhodne nechá vyprovokovať, uškrnul sa.

Skontroloval vlastné mentálne štíty, chvíľu sa ešte pohrával s konštruktom, a potom vyšiel z domu, ktorý bol súčasťou veľkého obytného strapca, umiestneného v ohromnom žľabe vytesanom v plášti meteoritu.

Legendárny merkabský meteorit. Nikto nevedel, ako sa táto kovovo-kamenná ozrutnosť na planétu dostala pred kolonizáciou. Jednoducho tu bola. Bez kráteru okolo seba. Bez poškodenia. Hovela si uprostred trávnatej planiny neďaleko mora. Veľký vesmírny meditujúci kameň. Za tých pár storočí kolonizácie okolo neho vyrástlo mesto, postupne vyšplhalo po jeho strmých stenách a obtočilo okolo temnej masy niekoľko horizontálnych prerušovaných obručí. Ohromnú čiernu siluetu narúšali kostrbatými líniami žlto-oranžových svetiel. Väčšina týchto žľabov hostila komplexy sférických obydlí a prebiehala meteoritom v hornej polovici, pár desiatok metrov nad jeho vypučeným bruchom – práve to obopínala prvotná obruč ako úzky trblietavý opasok. Na rozdiel od mierne presvetlenej hornej polovice, tá dolná sa, až na pár ojedinelých visutých stavieb, utápala v tme.

Rezident obručí by ľahko mohol podľahnúť dojmu, že meteorit svieti do noci ako vesmírny maják, ale obytné línie predstavovali len nepatrné zlaté žily uprostred pohlcujúcej temnoty giganta.

D-sub nasadol na motorku a schádzal po serpentínach spájajúcich obytné hrozná druhej obruče so vzdialenými svetlami prvej. Z jej okraja chvíľu pozoroval mesto pod ním – Merkabu -, no onedlho sa stratil v otvore ventosy – zväzku rýchlostných trubíc -, ktorá z vyčnievajúceho pupku obra viedla do okrajovej štvrte mesta. Z diaľky vyzerala superkonštrukcia ako gigantická slamka opretá o meteorit, gravitáciou mierne prehnutá nadol.

Zanedlho jej ústie vypľulo osamelého jazdca odetého v čiernej kombinéze. Motorka potichu presvišťala okolo stĺpikov so svietiacimi hlavicami a nadobro opustila šikmú vozovku.

Jazdec naštartoval, nocou sa ozvalo zaburácanie. Stroj sa s ním vrhol vpred, lačný po nových metroch. D-sub myšlienkou prikázal konštruktu, aby sa naďalej zdržoval v jeho blízkosti, skrytý vo vnútri cesty, a ten ho poslušne nasledoval. O jeho prítomnosti svedčila len matná žiara vychádzajúca z povrchu vozovky tesne za rotujúcim zadným kolesom. Nadchádzajúca noc bude patriť mentálnemu rozparovačovi utkanému z nití mojej energie, pomyslel si D-sub.

Merkaba sa nachádzala v husto obývaných častiach galaxie. Noc v Srdci Merkaby pulzovala neutíchajúcim životom – neónové reklamy, lampy a farebné dekorácie v štýle art-deco presvetľovali nudnú čierňavu a prehovárali cestovateľovi do zamrznutej duše. Po nekonečnom trmácaní sa pohasnutým kozmom pred ním vybuchovali ohňostroje rôznofarebného svetla a divokých dizajnérskych kreácií – no neustále pridusené temnou masou meteoritu, ktorá sa neďaleko dvíhala k nebesiam. Urbanistické obruče, brázdiace jej povrch, predstavovali v temnej rozmernosti len trápne ligotavé stužky, ktoré vizuálne neuberali z nevýslovnej ťažoby objektu, akoby neustále hroziaceho mestu zavalením.

Coinicha mestský svetelný hurhaj veľmi nenadchýnal.

V Merkabe ani nikde inde. Mal dôležitejšie veci na zariaďovanie, než aby ho upútali holografické plagáty s komiksovými chlapíkmi, ktorých tváre zdobil ružový lichten-steinovský raster, takže to vyzeralo, akoby drsniaci mali pehy. Alebo rôzne fytolampy, ktoré mu čochvíľa, hneď ako prejde disembarkačnou trubicou, posvietia na cestu. No, krása. A to boli tie menej gýčové príklady. Načo lipnúť na tejto trblietavej nádhere, uvážil, keď aj tak neskôr zamieri do okrajových častí galaxie? Tam to bude skôr krok naspäť, čo sa týka stavebných slohov a urbanistického pozlátka – niekam do povojnového chaosu, z ktorého sa podaktoré kolónie nevyhrabali ani po stáročiach „chlpatého“ veku. Ale inak mal Merkabu rád, okrem dizajnérsky predimenzovaných štvrtí, ponúkala aj efektnú ukážku pozemských slohov a chladnej koloniálnej architektúry.

Označiť oblasť galaxie za husto obývanú však ešte nič neznamenalo. Relatívny pojem – dosť často ste jednoducho skončili v nejakom zapadákove. A Merkaba zapadákovom rozhodne bola.

V zamyslení si nevšimol, že priechodová trubica, ktorou smeroval do mesta, sa pri ústí zmenila na kontrolnú stanicu. Merkaba patrila pod správu „Spojeného krutocisárstva felicidských druhov a rás“, alebo ako sa tí chlpatí smradi v súčasnosti oficiálne nazývali, a zákaz nosenia zbraní bol jedným z otravných obmedzení, ktorými sa felicidi snažili udržiavať poriadok. Teda, otravné to bolo hlavne pre Coinicha.

„Povedal by som, že tá búchačka chce ísť k ockovi,“ prerušil mužovo dumanie policajt stojaci na ceste. Coinich zdvihol zrak a rozhliadol sa. Okrem poliša pred ním, uvidel ďalších mužov zákona za oknami malej stanice. Žiadny felicid. Ale čo by tu robil? Na toto miesto by ich bola škoda. A škoda by tiež bola plytvať rešpektom na niekoho, s kým nemá v blízkej budúcnosti nič na vybavovanie.

Odopol si opasok s nábojmi a puzdrom s revolverom. Podal ich pupkáčovi. Pupkáč na to: „Ale čo? Idete z nejakých divokejších častí vesmíru?“

„Nie, tam mám namierené. Prichádzam z pudingového raja.“

„Vtipy? Ak chcete, dám vám radu.“

„A bude zadarmo?“

„Že ste to vy. Oblečený ako pištoľník, vo frajerskom čiernom plášti. Už vám chýba len klobúk.“

„Môj klobúk do spoločnosti nechodí, je na to príliš deravý. A len tak pre poriadok, toto by bol plášť, len ak by bol vyhotovený z hrubšej látky a mal rukávy,“ zamával Coinich okrajom pláštenky mužovi pred nosom. „Čo tá rada?“

Policajt si ho premeral, vydul spodnú peru a zastokol si palce za opasok. „Ak idete do okrajových zón, priateľko, kašlite na tuhé strelivo, a radšej si obstarajte energetickú zbraň.“

„No, neviem, či je to rada, pretože mi to včera napadlo tiež.“

„A asi vám to nezalarmovalo pud sebazáchovy.“

„Len na chvíľku. Hej, vráťte mi ten revolver a ja vám s ním niečo predvediem.“

„Vystrelíte a ja vás budem musieť na noc zavrieť. Teda, pokiaľ náhodou niekoho netrafíte. To by bolo na viac nocí.“

„Myslím, že v tom druhom prípade by ma už nemal kto zatknúť. Náhodou totiž nikoho netriafam.“ Coinich prešiel cez detektor zbraní, otočil sa ku kabínke a ďalšiemu policajtovi ukázal ID kartu. Ten uložil zbraň pod jeho meno.

„Zachytil senzor ten nôž, čo mám vo vrecku?“

„Áno, samozrejme. Ale taký nôž sa nepovažuje za zbraň.“

„Ako myslíte,“ uškrnul sa Coinich. Policajt v kabínke mu venoval neprívetivý pohľad.

„Možno by som si nejaký laser predsa len zaobstaral,“ obrátil sa späť na pupkáča, „pokiaľ tu máte niečo v secesnom štýle.“

„V Merkabe obchod so zbraňami nenájdete, priateľu.“

„Ani čierny?“

Policajt sa na neho prísne zadíval. „Ani v secesnom štýle. Čo sa mňa týka, dávam prednosť funkčným, sterilne vyzerajúcim zbraniam, bez všetkých tých umeleckých vlniek, ktoré na zbrani aj tak nemajú čo robiť.“

„Sterilne?“ nadvihol Coinich obočie. „Nuž, aká zbraň, taký chlap. Majte sa – a vďaka za prestrelku. Aj keď zase len slovnú.“

„Prečo si raz tú prekliatu zbraň nenecháte na lodi?!“

Muž v pláštenke neodpovedal a pokračoval trubicou, až kým ho nevypustila do uličky s vysokými domovými priečeliami v tvaroch klasicistnej antiky. Svetelná záplava začínala až o pár ulíc ďalej.

Prešiel okolo domových portálov so slnečnými ornamentmi, povšimol si konzoly vyčnievajúce z fasády, a taktiež ho zaujal zvuk bujarého veselia, ozývajúci sa spoza falošnej strešnej atiky vysoko nad ním. A potom vošiel do centra zvaného Srdce Merkaby a svetelný výbuch farieb spoľahlivo utlmil existenciu empírových vzorov v temnote za pištoľníkom.

Nechcel sa tu dlho zdržiavať, len navštíviť šialeného Berbiguiera, prevziať si novú magickú pomôcku a urobiť to, čo sem urobiť prišiel. Berbiguier býval v pokojnejšej časti mesta, a tak musel Coinich prejsť menším námestím a pár živšími ulicami, ktoré ponúkali čosi málo z obvyklého urbanistického repertoáru: motkajúceho sa opilca, ktorý doňho takmer vrazil, kurtizánu, ktorej oblinami by nepohrdol ani Tizian, a partiu vykrikujúcich nespratníkov z podniku nahusto obrasteného neónmi ako popínavými fialovo-ružovými lianami.

Okrem iného, chcel si obstarať kvalitné cigarety, hendsoftky. Kurevské hendsoftky. Dobré fajčivo. Ich dym hladkal po tvári ako láskavá ženská ruka. S občasnými sklonmi fajčiara trocha preplieskať.

Akokoľvek mal toto mesto rád, neubránil sa tomu, aby ho hneď po vylodení nepriľahla akási ťaživá a neurčitá nálada posplietaná z myšlienok na všetko, čo sa mu tu za predošlé roky prihodilo. Zažil tu veľa zlého.

Najhoršie na tom všetkom boli tiesnivé pocity, ktoré ho nahlodávali – boli čierne, dusili a rozliezali sa z žalúdka do celého tela a šepkali, že keď chcete niečo veľmi dosiahnuť, nemusí sa vám to podariť. A aj keď bol Coinich dobrý mág, vyskytovali sa i v jeho živote situácie, keď tieto neviditeľné zžieravé astrálne larvy prikrmoval ohňom pochybností o sebe samom. Niet divu, veď pri svojich krkolomných vesmírnych dobrodružstvách už zlyhal mnohokrát. Vlastne považoval za menší zázrak, že bol ešte nažive. Navyše, na krátku dobu prišiel o dôležitý oporný bod svojej vôle, o redizajnovaný jednočinný šesťranový revolver Remington .44. Vždy mu však zostávali ostatné oporné body, magické body, jeho tarotové karty.

Sedemdesiatosem plátkov laminovaného papiera, ktorých arkánovú silu aktivoval skrz symbolické vyobrazenia svojou vôľou a energiou. Fajn, fajn, tá energia nebola tak úplne jeho, ale magik si občas musel vypomôcť trikom. Tak či onak, on dodal palivo sedemdesiatim ôsmim vozom, ktoré mu mali pomôcť prejsť cez neprehľadný terén. Boli to jeho elementálne barle.

Coinich vošiel do krčmy na okraji Srdca, kde si ojedinelé podniky držali neónový lesk, ale pomaly sa do nich vkrádali esencie temnejších častí, ktorým Srdce nedokázalo vnútiť svoj štýl. Krčma „U Merlina“ existovala na tomto rozmedzí, pod živou fasádou sa ukrývali tmavé vnútornosti začmudené dymom a pretkané známymi zvukmi: búchaním biliardových gulí, vystreľovaním pružín a cinkaním guľôčok pačinka, svistom šípok hádzaných na terč, hrubou rečou štamgastov.

Sadol si na vysokú stoličku a zložil ruky na barpult. Uvidel svoj odraz v zrkadle, v medzere medzi fľaškami. Uhladil si vlasy dozadu. Nepomohlo to. Vrátili sa do rozstrapateného stavu a padli ponad čelo.

Zazubil sa na seba.

Vo dverách za barom sa objavila plnoštíhla krčmárka so štyridsiatkou vpísanou do tváre.

„Čo to bude?“ Chvíľu jej trvalo, než muža spoznala, Coinich sa Merkabou zväčša potuloval s bradou. Dnes sa mu oholené líčka len tak blyšťali vo svetle pultovej lampy. Ale žiadne „čaues Coinich“ nenasledovalo, a tak si rovno objednal.

„Bude to Gaufridy.“

Ženská zmizla a miesto nej vyšiel z dverí vysoký robustný chlap v červeno-čiernej kockovanej košeli.

Muži sa zmerali napätými pohľadmi.

„No, do riti. Coinich...“ Majiteľ baru sa po vyslovení mena nakrátko zamyslel, akoby nevedel, ako to pokračuje ďalej, no nakoniec pridal: „Montaner.“ Zasmial sa a ozrejmil ono zaváhanie: „Prepáč, tá tvoja prezývka uprostred mi opäť vyfučala z hlavy. Ako to len bolo? Papyrus? Parazól? Pankhart? Ani za boha si to neviem zapamätať. Snáď mi odpustíš, že som ťa neotituloval tak, ako by si to správny galaxeiro zaslúžil,“ doberal si ho. Potom plesol dlaňou o pult a zašomral: „No, čo tu chceš?“

„Povedať, že som sa vrátil.“

„Boha, veď ty stále iba odchádzaš a vraciaš sa. Čo tak keby si raz odišiel a už sa nevrátil?“ Gaufridy postavil pred škľabiaceho sa muža poldecák a nalial mu whisky. „Na privítanie.“

Coinich uchopil pohárik, no zaváhal. „Ty si so mnou nedáš?“

„Už došla.“ Gaufridy sa zohol pod pult a vrátil spola plnú fľašu na miesto.

„Potom to bude trochu horké privítanie,“ vyprázdnil pištoľník obsah pohárika. „Nehovoriac o tom, že na privítanie sa vždy pijú aspoň tri panáky. Z každej strany. Po merkabsky.“

„Tak, už si povedal, že si tu. Čo ešte?“

Coinich hlasno vydýchol, podopierajúc si rukou hlavu.

„Prednostne, prišiel som pomôcť jednému môjmu kamarátovi. Berbiguierovi.“

„Prišiel si ho odviezť do blázinca?“

„Skôr naopak.“

„Fajn, keď sa ti ho podarí dať dohromady, daj mi vedieť. Veď vieš, že ja a ostatní sme o neho vždy mali záujem.“

Coinich zliezol zo stoličky a prehrabol si vlasy. „Ja viem. A dám ti vedieť. Ale nezabúdaj aj na môj záujem.“

„Vieš, kde ma nájdeš?“ spýtal sa pre istotu Gaufridy.

„Cez deň asi tu. A v noci v Majáku.“

„Áno. Budem ťa čakať, keď toho blázna dovlečieš. A tiež mu nalejem.“

„Naleješ? Dúfam, že vy dvaja sa už nikdy nestretnete.“

Coinich vyšiel na čerstvý vzduch a pokračoval v ceste. Až o pár uličiek ďalej si spomenul na hendsoftky, ale už nezašiel do žiadnej krčmy.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972217-2-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Pre pár slov navyše

Atu 1.0 – Pod meteoritom

Tiráž