Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Jo Beverley: Stanforthská tajemství

Vydání první

Copyright © Jo Beverley, 1989

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 1996. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Stanforth Secrets vydaného nakladatelstvím Signet Eclipse, an imprint of New American Library, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Český překlad © 2016 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2016 Jon Paul

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0313-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0315-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Jo Beverley

Stanforthská tajemství

Ukázka z elektronické knihy

Psaní je samotářská profese, ale mně vždy

nesmírně pomohly mé kolegyně.

Děkuji všem a ráda bych uvedla čtyři z nich

jmenovitě – Audrey Jessupovou a Liz Palmerovou,

kolegyně autorky románů z období regentství,

které dbají na to, abych zachovala dobovou noblesu;

Vicki Cameronovou, jež uhladila mou

detektivní zápletku; a Lindu La Pradeovou,

která mi opravovala francouzštinu.

1

Frank Halliwell, pomocný štolba na panství Delamere v hrabství Lancashire, vjel do stáje a seskočil ze svého robustního, nízkého hřebce. Byl to vysoký mladík s neposlušnými vlasy barvy slámy a dolíčky, které se mu dělaly v tvářích, když se usmíval. Poslední dobou se však neusmíval často.

Stájník odvedl koně a Frank se vydal do domu s pytlem pošty, kterou vyzvedl ve vesnici Heysham. Do velkého domu z šedého kamene vešel zadními kuchyňskými dveřmi, předtím si však pečlivě očistil boty, než vstoupil na dlaždicovou podlahu, i když paní Pickeringová měla pro hezkého mládence příliš velkou slabost, než aby ho plísnila.

„Brýtro, Franku. Mám tu pro tebe sladkou pusinku. Čerstvou a ještě teplou, už na tebe čeká.“

Kuchařka byla prsatá, a přestože jí bylo přes čtyřicet, zachovala si hladkou pleť lancashirského děvčete. Vlepila Frankovi upřímnou hubičku.

Po mladíkově tváři se rozlil mírný úsměv. „Ale jděte, paní P. Já vás přece neplatím.“

„To ne,“ ozval se šlachovitý mladý lokaj, sedící u stolu a leštící stříbro. S úšklebkem na štolbu pohlédl. „Ale je to takříkajíc v rodině.“

Humor ve Frankově tváři vystřídal ošklivě zamračený výraz a užuž se zdálo, že se po lokajovi rozežene. Místo toho mu Frank jen hodil na rozdělanou práci kožený poštovní vak a odkráčel.

„Pročpak musíš říkat takové věci?“ zeptala se paní Pickeringová.

Matthew Riggles si sundal chrániče manžet, šel si umýt ruce a řekl jen: „Mám své důvody.“

Kuchařka se vrátila k válení těsta a přitom vrtěla hlavou. Těžké časy na Delamere, těžké časy. Nastoupila do práce na panství jako děvčátko, když se první vikomt – tehdy pouhý baronet – oženil s paní hezkou jako obrázek a šťastnou jako skřivánek. Byla to slečna Sophronia Staceyová, perla Londýna. Říkali jí Sladká Sophy.

Chtěl se s ní oženit nějaký vévoda, aspoň se to říkalo, ale ona si vybrala sira Henryho. Zjevně toho nikdy nelitovala. Lady Delamereová byla stejně šťastná v tomhle prostém prostředí na severu, jako když se svým manželem diplomatem cestovala po Evropě; byla šťastná kdekoli, pokud byla u svého miláčka Henryho.

Těžko říct, jaké časy přijdou teď, když je první vikomt už osm let v hrobě, jeho sladká paní přišla o rozum a oba následníci zemřeli během jediného roku.

Myšlenky zavedly paní Pickeringovou až k filozofickým úvahám. Řekla lokajovi: „Život je na hašteření moc krátký, hochu.“

„Život je moc krátký, než aby si ho člověk nechal kazit od jiných,“ odsekl.

S těmi slovy si natáhl kabát zdobený prýmky, sebral poštovní pytel a vydal se za osobou, všeobecně považovanou za paní sídla Delamere Hall.

Podle očekávání ji našel v Mořském pokoji, což byl salon se třemi velkými okny, odkud byla vyhlídka na zátoku Morecambe.

Chloe, lady Stanforthová, třiadvacetiletá vdova, poděkovala Matthewovi s obvyklým přívětivým úsměvem, ale nepustila se hned do zkoumání obsahu vaku. Místo toho se pohledem vrátila k travnatému výběžku za velkými okny a k Irskému moři za výběžkem.

Vyrůstala v Leicestershiru a vzdělání získala v Gloucestershiru. Než uprchla ze školních škamen přímo k oltáři, nikdy nespatřila moře. Když ji její zesnulý manžel Stephen přivedl do tohoto domu, výhled na zátoku Morecambe se vzdálenými kopci poloostrova Furness a Lake Districtu ji zcela omráčil. Delamere Hall – prosté, skromné sídlo – sedělo zeširoka a pevně na útesech nad písčitou zátokou, hned za prastarou vesnicí Heysham. Z jeho četných oken se člověk mohl celoročně těšit malebným okolím, a to také patřilo k největším Chloiným radostem.

Podívaná se tu každým okamžikem měnila, ať už zátoku plnil příliv, anebo v ní při odlivu zůstávalo jen bahno; ať už vzdálený břeh jasně zářil ve slunečním svitu, v němž se zřetelně rýsovaly louky i domy, anebo všechno halil mlžný opar, takže si mohla jen představovat oceán, sahající nerušeně až k americkým břehům; ať už klenba oblohy tvořila oblouk čisté chrpové modři, nebo se po ní dramaticky valila mračna přicházející bouře; tahle vyhlídka vždycky uměla okouzlit.

Právě teď začínal odliv a hejna pokřikujících ptáků se slétala k mořským živočichům, které po sobě ustupující voda zanechala. Modrá říjnová obloha se odrážela v hlubších vodních kanálech, zčeřených svěžím podzimním větrem. Za příznivého počasí Chloe často vytáhla bytelné boty a vydala se na dlouhou procházku přes oblázky a bahno, přičemž zkoumala odlivové tůňky. Dnešní chladný den ji však nelákal.

Náhodnému pozorovateli by připadal pohled na Chloe stejně úchvatný jako na krajinu za oknem, neboť byla opravdu vzácné stvoření, přirozená kráska. Byla středního vzrůstu a štíhlé postavy, ale nepůsobila nijak křehce, neboť byla od přírody aktivní. Jediné, co nasvědčovalo slabosti, byla její dlouhá šíje, jež působila takřka příliš jemně, než aby udržela krásně formovanou hlavu se záplavou tmavých kučer. Příroda ji obdařila i krásným vybarvením – líbeznými, tmavě růžovými rty a jemnou pletí s růžičkami na zdravých lících. Nevýhodou ovšem bylo, že s takovou pletí se nedaly zakrýt rozpaky, ale Chloe Stanforthová se nedala jen tak snadno vyvést z míry.

Nejzajímavější částí Chloiny tváře byly oči – jasné a stříbrošedé, zvýrazněné tmavším vnějším okrajem duhovek a hustými tmavými řasami. Zářivě se leskly, kdykoli ožila energií, což bylo často, a tak byly obecně považovány za nejkrásnější rys její tváře.

Poslední dobou však Chloe neožívala nijak často. Vězela na Delamere od léta 1809, kdy přijela na sever, aby tu pobyla jako každoročně. V září toho roku se připravovala na návrat k manželovi a společenskému životu na jih země, když obdržela zprávu, že Stephen zahynul při nehodě v kočáru. Strávila na Delamere rok smutku, který skončil teprve nedávno. Nyní, navzdory lákavé okolní scenérii, toužila uprchnout a vybudovat si nový život. Měla však pocit, že nemůže odjet, dokud nedorazí nový lord Stanforth, aby převzal odpovědnost za panství a všechny osoby, které na něm byly finančně závislé.

Justin Delamere, Stephenův bratranec…

Chloe se probrala z myšlenek na Justina, zaměřila se na poštovní vak a rozepnula přezku. V tom okamžiku se otevřely dveře a do místnosti vcupitala stařičká dáma, opírající se o mohutnou hůl.

„Babičko.“ Chloe s úsměvem vstala, aby dovedla dámu k jejímu oblíbenému křeslu u krbu. „Mělo mě napadnout, že přiběhnete hned, jak přinesou poštu.“

„Přiběhnu!“ zafuněla vévodkyně vdova z Tyne, přičemž se pohodlně uvelebovala. „Už hodně vody uteklo, co jsem byla schopná i jen popoběhnout, má milá. Ale přiznávám, že své dopisy si čtu ráda.“

„A vždycky nějaké dostanete,“ poznamenala Chloe. „Máte tuze oddané dopisovatele, babičko.“

„Tajemství úspěchu je nepřestávat psát, děvenko. Oni pak musí odepisovat. Inu. Otevři ten vak a podíváme se, co tu máme.“

Chloe poslušně vytáhla hrst dopisů a začala je třídit, přičemž hledala něco pro netrpělivou starou dámu. „Tady,“ řekla konečně. „A podle adresy je to od lady Mackeringové z Bristolu.“

„Učiněný rarášek,“ popadla vévodkyně svůj dopis.

„Lady Mackeringová?“ zamžikala Chloe. „Vždyť já bych myslela, že je jí nejmíň šedesát.“

Vdova se zachechtala. „Sedmdesát sedm. Je o rok starší než já. Jaký půvab a eleganci v sobě měla tenkrát, když jsme byly ještě dívky!“ Odlomila pečeť a dychtivě se pustila do čtení.

Chloe metodicky třídila zbývající poštu. Tři dopisy obsahovaly očividně účty, a tak je odložila stranou. Jeden list byl adresovaný lordu Stanforthovi, a ten odložila také. Během jednoho roku se vystřídali tři lordi Stanforthové a současný vikomt byl dosud v zahraničí u svého pluku. Ten, kdo nebyl s tím zmatkem obeznámen, mohl jen stěží sdělovat naléhavé zprávy. Zbytek pošty představoval větší problém. Chloe vzdychla.

Babička vzhlédla. „Zase bručíš, Chloe? Proč je prostě všechny neotevřeš?“

Chloe pokrčila rameny. „Je nanejvýš nevkusné otevírat korespondenci jiných dam. Nevím, proč se lidé nenaučí psát adresy správně. Vidíte, tady je dopis od mé staré přítelkyně Emily Grantwichové – byly jsme spolu ve škole u slečny Malloryové, víte. Ten je jasně a správně adresovaný Chloe, lady Stanforthové. Na tomhle je jako adresátka jednoduše uvedená lady Stanforthová. Víte přece, jak se Belinda uráží pokaždé, když otevřu její dopisy, ale vypadá to, jako by byl od Herr van Maese. Ten by nepochybně rád vyloudil ještě pár pozvání na večeři do Delamere Hall.“

„Jen ať loudí,“ opáčila vévodkyně. „Nosí hezké dárky, to se mu musí nechat.“

Obě dámy se zadívaly na krásnou soupravu olejomaleb, které holandský starožitník daroval Chloe k loňským Vánocům. Čtyři malé krajinky představovaly roční doby s vyobrazením vesničanů kolem jabloně.

„Ano,“ souhlasila Chloe. „Skoro až moc hezké. Obdivuji ty obrazy, ale připadají mi jako přehnaná platba za několik poklidných večeří v rodinném kruhu.“

„Třeba se pokoušel investovat,“ usmála se vévodkyně. „Nebylo by nic divného, kdyby pokukoval spíš po tobě než po tvých večeřích, děvenko.“

Chloe zavrtěla hlavou, už byla zvyklá na babiččiny nezbedné řeči. „Nikdy jsem si ničeho takového nevšimla. Nic mladšího než půl tisíciletí ho nedokáže zaujmout ani v nejmenším. Po pravdě řečeno, patrně se jen chtěl zbavit takových moderních obrázků. Copak mám udělat s těmihle dopisy?“

„Mohla bys je přenechat k vyřízení Belindě,“ opáčila vévodkyně beze špetky soucitu. „Je to její povinnost jakožto vdovy po posledním vikomtovi.“

„Opravdu si to myslíte?“ Chloe mírně svraštila čelo. „Nejsem si jistá…“

„Probůh, děvenko. Neber mě vážně! Už tak je dost zlé, že tady tu vlezlou farmářskou dcerku vůbec musíme snášet. Ta by neuměla vést ani hospodu na rozcestí, natožpak panství jako Delamere.“

Chloe musela potlačit smích. Vévodkyně – dcera, manželka a matka vévodů – nechovala ve velké vážnosti místní dívku, s níž se oženil Stephenův nástupce, jeho strýc George.

„Ale babičko, jak můžete říkat něco takového? Buďte spravedlivá. Belinda získala vzdělání ve váženém dívčím penzionátu. Nikdy si neudělala ostudu a jsem přesvědčená, že upřímně ráda pomáhá. Není nerozumná, jak víte, a v případě nutnosti by se mohla naučit vést panství. Po Georgeově smrti však všechny víme, že to nemá smysl. Kdyby byla matkou chlapce, který by zdědil titul, vyškolila bych ji, ale jelikož má dceru, nebude tu panovat. Až přijede Justin, nepochybně se ožení a pak se toho břemene zbavíme všechny.“

„Ha,“ odtušila vévodkyně. „Čím dřív, tím líp. Už se nemohu dočkat, až tě zas uvidím ve městě. Všichni londýnští muži do jednoho přijdou o rozum.“

„Babičko!“ zarděla se Chloe velmi roztomile. „Mezi všemi těmi svěžími kvítky?“

„Deset let jsem neviděla žádnou, která by se ti vyrovnala, má milá. Víš, nikdy jsem neodsuzovala, že jsi utekla ze školy, aby ses vdala, ale připravila jsi mě o radost, na kterou jsem se těšila – vidět tě, jak bereš londýnskou společnost útokem. Nemohu však tvrdit, že to takhle nebude lepší. V sedmnácti jsi byla roztomilá, ale tvá krása za posledních šest let ještě vzrostla. Také tvůj charakter dozrál.“

„Můj ty smutku, vždyť budu domýšlivá. Kromě toho,“ dodala Chloe zamyšleně, „nejsem si docela jistá, jestli se chci znovu vdát.“

„Snažíš se mi tvrdit, že ještě truchlíš?“ zeptala se vévodkyně skepticky.

Chloe zatřepetala rukama jakoby na protest. „Ach, babičko, pro Stephena jsem opravdu truchlila. Skutečně. Ale to bylo kvůli němu. Byl tuze mladý a miloval život. Přiznávám však, že jsem ho tak moc nepostrádala. Vzdálili jsme se. Dál zbožňoval hlučný život, který mě přestal lákat, jakmile ztratil kouzlo novosti. A když jsme byli spolu, bylo to s ním zoufalé. Nikdy na něj nebylo spolehnutí. Něco jsme si naplánovali, jeho pak něco napadlo a úplně na všechno zapomněl, byl…“

„Okouzlující, nepraktický nekňuba,“ doplnila stará paní neomaleně. „Pročpak se tedy nechceš vdát znovu?“

Chloe vzdychla. Vévodkyni bylo skoro osmdesát, ale rozum měla bystrý a nedala se jen tak odradit. „Stephen měl aspoň tolik rozumu, že všechno zařídil tak, aby o mě bylo dostatečně finančně postaráno a abych se nemusela vdát. Jelikož jsem napoprvé jednala zbrkle, jsem rozhodnutá být napodruhé opatrná. Kdybych poznala muže, který je rozumný a spolehlivý, budu uvažovat o novém sňatku.“

Vévodkyně se zašklebila, ale kromě tlumeného „humf“ už to dál nekomentovala a vrátila se ke svému dopisu. O několik minut později ji znovu vyrušilo zvolání.

„Konečně,“ vzhlédla Chloe od čtení dopisu. „Babičko! Píše Justin. Zřejmě už je v Anglii.“

Novopečený lord Stanforth byl až do chvíle, kdy získal titul, majorem u dragounů ve Španělsku. Po předčasné smrti Stephena, syna prvního vikomta, přešel titul na George Delamerea, jeho strýce. Jelikož byl George bezdětný, následoval v dědické posloupnosti Justin, syn třetího bratra prvního vikomta. George však rázem vyvolal v celém hrabství skandál ženitbou s mladou dcerou místního farmáře, Belindou Massingerovou. Všichni očekávali, že přivede na svět vlastního dědice.

Tento záměr byl patrně od muže jeho věku a tělesného objemu nemoudrý, neboť George prožil jakožto lord Stanforth jenom šest měsíců a pak podlehl záchvatu mrtvice. To však stačilo, aby Belinda otěhotněla. Titul lorda Stanfortha byl tedy od února do srpna suspendován, zatímco všichni čekali, zda Belinda porodí příštího vikomta, nebo dceru. Třiadvacátého srpna 1810 přišla na svět malá Dorinda – kterýžto výsledek znamenal pro širé okolí značnou úlevu. Od té doby panství očekávalo příchod nového pána.

Chloe odlomila pečeť a rozložila list. Rychle přelétla očima výrazný, zřetelný rukopis. „Píše z Londýna. Hodlá tam zůstat několik dní v Brookeově klubu, aby vyřešil obchodní záležitosti, a pak přijede. Domnívám se, že ho můžeme čekat každým dnem. To bude úleva, předat celou tuhle ménage jemu a moci uprchnout!“

Chloe odložila dopis a zadívala se do plamenů v krbu. „Miluji Delamere, babičko, ale poslední rok už to prostě není ono. Byl to samozřejmě dům smutku,“ dumala, „ale to není všechno. Ledacos mi prostě nepřipadá, jak má být… Budu ráda, až budu pryč.“ S úsměvem vzhlédla, v krásných očích jí uličnicky zajiskřilo. „Možná se vydám za dobrodružstvím – Itálie, Turecko, Afrika. Jela byste se mnou, babičko?“

„Kéž by na to moje staré kosti stačily, má milá,“ usmála se široce vévodkyně. Pak dodala: „Při skotačení po světě ale toho svého střízlivého nápadníka nenajdeš.“

„Ach,“ zarazila se Chloe. „To nejspíš nenajdu. Nejspíš by mě taková existence stejně netěšila. Přesně tak by to udělal Stephen.“

„To tedy ne, pokud by se to jaksepatří zorganizovalo. Nevím, co sis to vzala do hlavy, že se pořád snažíš sdělovat světu, jak jsi škrobená, Chloe. Na to se mi příliš podobáš.“

Chloe se vyhnula mazanému pohledu staré vévodkyně. „Mám radost, že se vám podobám, babičko, a netoužím působit zrovna škrobeně. Rozhodně mi však neuškodí, když budu působit dospěle a zodpovědně.“

„To vůbec ne,“ zasmála se stará dáma, „pokud nepřestaneš lézt po stromech.“

Chloe zrudla a v úžasu se na babičku zadívala. „Já… já…“

„Ten dalekohled, cos mi dala, se dá využít i mnoha jinými způsoby než jen k rozhlížení po kopcích a pozorování rybářských člunů. Není to mnoho týdnů, co jsem tě viděla tam na té jabloni.“

Chloe pracně hledala slova. Nakonec odpověděla: „To byla veliká pošetilost. Ošklivě jsem si roztrhla ty žlutohnědé mušelínové šaty.“

„Pošetilost je, když se snažíš dělat ze sebe něco, čím nejsi. Pořád se bojíš, co si o tobě svět pomyslí?“

Chloe sklopila oči k listu ve svých rukou. „Zvykla jsem si. Vždycky budu skandální Chloe Ashbyová, ne? Připadá mi však nespravedlivé, že musím mít celý život na talíři jednu mladickou nerozvážnost.“

„Ale domníváš se,“ nadhodila vévodkyně chytře, „že ctihodný manžel smaže vzpomínku na tvůj útěk a ukvapený sňatek?“

Chloe to odmítala přiznat, přinejmenším nahlas. „Ach, ne. To není můj záměr. Naučila jsem se žít se svými chybami. Ale navzdory všem přirozeným sklonům, které u mě pozorujete, babičko, doslova žízním po spolehlivosti u svého chotě. S ničím menším se nespokojím.“

„Jen pokud si nepleteš spolehlivost s nudou, děvenko. Povím ti jednu věc o spolehlivých manželích – obyčejně se tě hodně drží. Nevíš, jaké to je – pochybuju, že Stephen strávil u rodinného krbu jeden večer ze sta – ale kdyby tě nějaký seriózní ňouma nudil večer co večer, rok co rok, brzy by ti nezodpovědnost připadala jako pěkná vlastnost.“ Stará dáma zaznamenala, že její slova zasáhla cíl. „Snad raději počkej, až poznáš nového lorda Stanfortha, než začneš dělat nějaké plány,“ dodala poťouchle.

„Justina?“ otázala se Chloe bezvýrazně. „Proč? Babičko!“ užasla. „Vdát se za dalšího Neodolatelného Delamerea? Justin a Stephen si byli podobní jako vejce vejci. Musím vám prozradit, že můj dobrovolný únos zosnoval Justin. Co všechno on a Stephen společně prováděli… Ach, ne. Další Delamere, to vůbec neodpovídá mé představě příjemného manžela.“

2

Vlhké mrholení říjnového Londýna přesně odpovídá mé náladě, říkal si v duchu Justin Delamere, když spěchal na domluvenou schůzku. Nešlo jen o to vlhko, které mu po létech strávených ve Španělsku pronikalo až do morku kostí, ale také o chlad, který už rok cítil v srdci. Domníval se původně, že to způsobila válka a že prodá-li hodnost, zbaví se deprese. Těšil se na obnovení starých přátelství a návratu k joie de vivre starých časů. Avšak smích, žertování a udržování vtipné konverzace představovaly větší námahu, než by kdy považoval za možné.

Ovšemže to mohlo být jiné, kdyby ho tu vítal Stephen, místo aby ležel už přes rok v chladném hrobě. Zvláštní, že po létech setkávání s krví a smrtí v bitvách ho nejhůř zasáhla Stephenova smrt doma v Anglii – obyčejná nehoda kočáru.

Uvědomil si, že už přešel sídlo na Grosvenor Square, kam měl namířeno, a vrátil se. Cestou se znovu zahalil lehkovážností, jež byla jeho pláštěm, jeho převlekem. Vojáka miloval každý, ale nikdo nestál o smutného. Koneckonců, je Neodolatelný Delamere, ne? On a jeho bratranec Stephen si vysloužili tuto přezdívku už v roce 1804.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1

2