Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Tajné sestry

Vydání první

Copyright © 2015 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 1997. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Secret Sisters vydaného nakladatelstvím

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, v roce 2015

Český překlad © 2016 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0316-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0318-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Amanda Quick

TAJNÉ SESTRY

Ukázka z elektronické knihy

Tuhle knížku věnuju své úžasné redaktorce,

Leslie Gelbmanové, která zná tajemství.

Poznámka autorky

Milé čtenářky,

tenhle příběh mě do slova a do písmene ohromil.

Neustále jsem myslela jen na název knížky a na úvodní scénu, kterou jsem v hlavě viděla tak jasně, až mě to děsilo. Ale bylo tam všechno – všechno, co jsem tím příběhem chtěla vyjádřit, se ukrývalo v názvu a v té první živé scéně. Psaní se rozběhlo rychlostí sto kilometrů za hodinu a ani jednou nezpomalilo. Každý den jsem se dozvěděla nějaké nové tajemství. Každou noc jsem odcházela do postele, aniž bych tušila, co objevím druhý den. Nedokázala jsem pořádně popadnout dech, dokud jsem nenapsala poslední řádku.

Píšu romantické příběhy celý svůj život – zbožňuju to – ale tahle knížka je pro mě něco nového. Jako bych konečně zjistila, kam už nějakou dobu směřuju. Tohle psaní bylo něco.

Tajné sestry mě překvapily. Doufám, že překvapí i vás.

Vaše

Amanda

1

COOPER ISLAND, O OSMNÁCT LET DŘÍVE…

Stál ve stínech kuchyně a snažil se rozhodnout, kterou dívku chce. Před hodinou obě usnuly před televizí. Teď spaly tak, jak to dokázaly jen děti – hlubokým, zdravým spánkem.

Obě byly v tom správném věku – dvanáct, možná třináct – přímo na prahu ženství. Tak to měl rád. Byly čisté. Nevinné. Panenské. Byly to dívenky z malého městečka, které postrádaly manýry velkoměsta – děvčátka, která se dala vyděsit natolik, aby udržela tajemství. Jestli to někomu řeknete, vrátím se a zabiju vaše rodiče a pak zabiju vás.

Chatka se nacházela dál od hlavní hotelové budovy, kde se konala svatební oslava. Babičce té menší dívky patřilo ubytovací zařízení Aurora. Matka její kamarádky tam taky pracovala. Obě dospělé měly dnes večer plné ruce práce s hosty. Ve hře nebyli žádní muži – žádní otcové, bratři, prostě jen babička a matka. Nemusel si s nimi dělat starosti.

Dívky pozorně sledoval od chvíle, kdy dorazil do hotelu. Pomáhaly s přípravami na svatební oslavu, rozkládaly židle a roznášely květinové dekorace na stoly.

Když oslavy začaly, dívky se vydaly bavit samy. Chvíli hrály ping-pong a pak zmizely v chatce, aby se dívaly na televizi.

Vyšší dívka byla z těch dvou hezčí, ale se svojí štíhlou postavou s dlouhýma nohama by mohla představovat problém, protože byla větší. Kdyby se bránila – a některé se bránily navzdory jeho výhrůžkám – mohla by shodit nějaký předmět nebo způsobit nějaký hluk, který by přivolal pozornost. Přesto však působila sladce a étericky, a to ho lákalo. Večer si očividně užívala ty hloupé přípravy a nervózně posunovala květiny na bufetovém stole. Dospělí se usmívali a nechali ji, ať se snaží.

Menší dívka nebyla tak hezká, ale její postoj a sebevědomí byly fascinující. Pracovala na recepci, když se přihlašoval. Dala mu jeho klíč a informace o jeho pokoji s klidem a jistotou dospělé. Určitě z ní vyroste jedna z těch panovačných ženských, které neustále vykřikují rozkazy, pomyslel si. Opravdová domina. Měla by se naučit, kde je její místo.

Teď, ve stínech, se rozhodl, že to s ní bude jednodušší. Může ji chytit jednou rukou a vyrazit jí vzduch z plic, aby nemohla křičet. Nejspíš ale bude těžší ji zastrašit výhrůžkami. Možná ji pak bude muset zabít, aby nemluvila.

Nakonec to byl osud, který rozhodl za něj. Ta menší dívka se probudila a bosky se vydala se zíváním do kuchyně, aby se napila vody.

Nepoznala, že tam je, dokud jí nepřikryl ústa rukou a nevynesl ji ven do noci.

2

„Ještě stále jsi bez sebe smutkem, Madeline.“ Doktor William Fleming zkřížil ruce na stole. Profesionální obavy v jeho očích zjemnily mnohem osobnější pocity. „Od smrti tvé babičky neuběhly ani tři měsíce. Byly jste si velice blízké. Byla tvůj jediný žijící člen rodiny. Přirozeně jsi z toho v šoku. Je nerozumné činit vážná životní rozhodnutí, když jsi v tak křehkém duševním rozpoložení.“

Na druhé straně okna zářilo na bezmračné obloze arizonské slunce. Ve Williamově ordinaci však běžela klimatizace naplno. Madeline Chaseová byla zmrzlá do morku kostí. Usoudila, že nejspíš není fér vinit z toho klimatizaci. To kvůli Williamovi si uvědomila ten intenzivní chlad. Tělo jí prostupoval příliš známý pocit, že je v pasti. Musela utéct, a to rychle.

Zkřížila nohy a opřela se v polstrovaném koženém křesle. Vyrostla v apartmá v babiččině malém, avšak velice úspěšném špičkovém hotelu. Věděla, jak působit jako žena, která má všechno pod kontrolou. A když teď byla Edith Chaseová pryč, měla opravdu všechno pod kontrolou. Byla jedinou dědičkou babiččina prosperujícího podniku.

„Kdybys mě znal tak dobře, jak si myslíš, věděl bys, že moc dobře vím, co dělám,“ prohlásila. „Mé rozhodnutí je konečné. Už se nebudeme scházet.“

Sundal si stylové brýle s titanovým rámečkem, položil je na stůl a zhluboka vydechl. Řečí těla jí dával jasně najevo, že i když ho zklamala, je ochotný být trpělivý a chápavý.

Na chvilku ji upoutaly jeho ruce. Patří k jeho nejhezčím rysům, pomyslela si – jeden z jeho mnoha kladů, které si asi před měsícem na začátku jejich vztahu zapsala do sloupečku s plusy. Williamovy ruce byly elegantní, s dokonalou manikúrou, a stejně jako zbytek jeho těla nijak nepříjemně velké či silné. Často se pohybovaly v malých kroužcích, když mluvil. Byly to ruce muže, který četl knihy, jež pocházely z literárního konce seznamu bestsellerů, ruce muže, který rád večeřel v moderních restauracích a navštěvoval muzea s moderním uměním. Byly to jemné, nijak děsivé ruce.

Zbytek Williama těm rukám odpovídal. Byl spíše menší postavy. Když si vzala podpatky, tak jako právě dneska, byli stejně vysocí. Taky se jí líbilo, že i když byl v dokonalé fyzické kondici, byl spíše štíhlý, bez nabušených svalů.

Začala uvažovat, že by jim to možná klapalo i v posteli, alespoň pro chvíli. Jejich vztah by moc dlouho netrval, kdyby se přesunuli do postele. William tím směrem rozhodně mířil. Ona si však nikdy nedovolila takové věci uspěchat, protože sex byl pokaždé začátek konce. Jediná část, kterou si doopravdy užívala, byla fáze, kdy se lidé poznávali. Tehdy si mohla dovolit snít, představovat si, že našla toho správného muže, takového, s nímž by mohla založit vlastní rodinu.

„Nechceš náš vztah ukončit, Madeline.“ William zapojil učitelský tón, který používal při přednáškách. Pracoval na částečný úvazek na místní univerzitě. „Jak už jsem ti vysvětlil, ideálně se k sobě hodíme.“

Rozesmála se. Nemohla si pomoct. Buď se musela smát, nebo vzít nejbližší těžký předmět a hodit ho přibližným směrem na Williamovu hlavu. Jako manažerka však moc dobře věděla, že se nevyplácí ztratit rozvahu, a tak sáhla po smíchu. Nebylo v něm ovšem žádné pobavení. Čirá ironie jeho slov byla ohromující. William byl přece terapeut, který se specializoval na manželské poradenství.

„To mi poslední měsíc opakuješ neustále,“ konstatovala. „Jenomže se pleteš. Vlastně by nebylo daleko od pravdy, kdybych řekla, že mi lžeš.“

„To je směšné. Skoro urážející.“

„Nejspíš šlo o to, abys získal prostředky pro svůj výzkum manželské terapie, je to tak? Vím, že není snadné získat nějaký grant. Vážně sis ale myslel, že mě můžeš svést, abych ti zaplatila tvoje studie? Opravdu?“

„Madeline, je jasné, že tě něco rozčílilo. Co kdyby ses uklidnila a prozradila mi, co se děje? Můžeme to vyřešit.“

Na to už je pozdě, pomyslela si. Byla plná stejného neotřesitelného odhodlání, které cítila, když došla k závěru, že dovednosti některého ze zaměstnanců už neodpovídají firemní kultuře jejího podniku. Vyhazování dokonale trénovaného personálu bylo naštěstí v Sanctuary Creeku výjimečnou událostí. Občas se však vyskytly případy, kdy se nedalo nic dělat. Při takovém rozhovoru bylo jejím cílem poradit zaměstnanci, aby rezignoval sám a našel si lepší pracovní uplatnění. Základním pravidlem při propouštění bylo nikdy nic nevysvětlovat. Když se člověk jednou pustil do výčtu důvodů, proč někoho propouští, otevřel tím prostor pro argumenty a protiargumenty. Pak se mohlo všechno rychle pokazit. To byla jedna z mnoha lekcí, které se naučila od své babičky.

Rozdíl mezi zbavením se neefektivního zaměstnance a rozchodem s doktorem Williamem Flemingem byl ten, že v případě zaměstnance by tu osobu poslala pryč s pěkným odstupným a s přesvědčením, že odejít ze Sanctuary Creeku byl jeho vlastní, náhlý nápad.

Williamovi neměla v úmyslu nabídnout zhola nic.

„Obávám se, že není co řešit,“ oznámila. Narovnala nohy a vstala. „Cením si tvých obav o můj duševně nevyrovnaný stav, ale mé rozhodnutí je konečné. Už se nebudeme vídat. Nepokoušej se mě kontaktovat.“

Vykročila přes místnost ke dveřím. Zůstala tu moc dlouho, uvědomila si. Skoro se přestala ovládat.

William vyskočil za svým stolem na nohy.

„Tohle je nesmysl,“ vyštěkl. „Posaď se a řekni mi, co je špatně. Aspoň to mi dlužíš. Vím, že máš vážné potíže s intimitou, ale v téhle oblasti jsme udělali velký pokrok.“

Bez varování jí projel příval rozžhaveného vzteku. Dlaně ji svrběly. Podobalo se to nepříjemnému náporu adrenalinu, který doprovázel okamžik, kdy člověk špatně šlápl na schodišti. Vědomí, že se jen tak tak vyhnul pádu, působilo na tělo jako šok.

Nebyla naštvaná na Williama – fajn, rozhodně se na něho zlobila. Na to měla právo, usoudila. Věděla však, že většina vzteku je namířená na ni. Otřásla se při pomyšlení, že uvažovala o poměru s tím patolízalem.

Zastavila se u dveří a otočila se k němu. Nejspíš to byla chyba, došlo jí. Nejrozumnější by bylo okamžitě odejít a zavřít dveře před blížící se katastrofou, které se před chvílí vyhnula.

A nejspíš by to udělala, kdyby neprohlásil to o jejích potížích s intimitou. Ženská trpělivost nebyla nekonečná.

„Dovol, abych vysvětlila očividné nedorozumění, Williame,“ prohlásila. „Nevídala jsem se s tebou jako s klientem. Pro mě byl náš vztah osobní.“

„Samozřejmě že byl.“

Změnil tón hlasu s dovedností zkušeného herce. Nyní působil uklidňujícím a ujišťujícím dojmem. Obešel stůl a vykročil k ní. Instinktivně sevřela kliku dveří.

„Opakovala jsem si, že tvoje obavy o mé potíže s intimitou jsou znamením, že ti na mně záleží,“ pronesla. „Bylo to otravné, ale věřila jsem, že jsi to myslel dobře. Vlastně ses s tou diagnózou ani moc nesekl.“

Zastavil se před ní a skromně se usmál.

„No, potíže s intimitou jsou moje specialita, drahoušku,“ řekl. „Jestli ovšem nejsi připravená o nich mluvit, můžeme počkat.“

„Jde o tohle, Williame. Když jsme se setkali, nehledala jsem terapeuta. Doufala jsem ve vážný, smysluplný vztah. Ale teď vím jistě, že na vztahy prostě nejsi.“

„O čem to mluvíš?“

„Zkusím to vyjádřit jednoduše. Jsi prolhaný kretén.“

William vypadal šokovaně. „Co se to s tebou stalo?“

„Informace,“ prohlásila.

„Cože?“

„Jsem podnikatelka, vzpomínáš? Informace jsou pro mě to nejdůležitější. Požádala jsem soukromého vyšetřovatele, aby tě trochu prověřil.“

„Cože?“

Za jiných okolností by byl výraz hrůzy na jeho tváři zábavný.

„Neber to osobně, dělám to tak vždycky.“ Usmála se. „Vždycky si prověřím lidi, se kterými se scházím, když to vypadá, že by to mohlo být vážné. U tebe jsem se trochu zdržela, protože jsem musela vyřídit pozůstalost svojí babičky. Dnes ráno však dorazila zpráva a řekněme jen, že v ní nevypadáš jako typ muže, se kterým bych se chtěla vídat.“

„Zbláznila ses?“

„Možná. Ale to už není tvůj problém.“

Začala otevírat dveře, ovšem pohnul se rychleji, než čekala, a jednu ruku opřel o dřevěný panel. Když za dveře zatahala, zjistila, že je silnější, než vypadá. Neměla by soudit chlapa podle jeho výšky.

Pocit, že je v pasti, hrozil, že ji přemůže. Ovládla ho logikou. Nebyla v žádném bezprostředním ohrožení. Williamova recepční byla jen o pár metrů dál na recepci. A ještě víc ji uklidnilo vědomí, že její vlastní osobní strážce, Jack Rayner, je na chodbě před kanceláří a čeká na ni. Zatím nezjistila, jestli Jack nosí zbraň, ale rozhodně ho platila dobře.

Nebyla sama. Nebyla v pasti.

„Oba víme, že je ve tvém nejlepším zájmu, abych v klidu odešla,“ prohlásila. „Nechceš žádnou scénu. Jenom bys vypadal jako blázen a ještě hůř, kdyby ses mě tu snažil udržet násilím. Nezapomeň na svou profesionální image.“

„Nemůžeš kolem sebe házet taková obvinění a pak si jen tak odejít,“ vybuchl. „Dlužíš mi vysvětlení.“

„Dobře, vím o tobě tohle, Williame. Využil jsi svého postavení váženého terapeuta, abys v minulém roce svedl přinejmenším dvě své klientky.“

Tváře mu zrudly. „To je lež. Kdo ti to napovídal?“

„Obě ženy byly v době, kdy jsi je svedl, vdané. Jejich manželé k tobě taky docházeli na terapii. Víš, co to z tebe dělá, Williame? Dělá to z tebe opravdového ničemu. Kdyby se ty ženy někdy ozvaly, tvoje kariéra by byla v troskách.“

„Netuším, koho sis najala, aby na mě našel nějakou špínu, ale můžu tě ujistit, že ta obvinění jsou falešná.“

„Kolik klientek jsi svedl? Já vím minimálně o dvou. Rozhodně to stačí, aby z toho člověk usoudil, co jsi zač. Mám požádat svého vyšetřovatele, aby hledal dál?“

„Klientské záznamy jsou důvěrné. Tvůj člověk neměl žádné právo se do nich nabourat.“

„Jen klid. Do žádných záznamů se nenaboural. Jen se trochu poptal. U takových aférek je jedno jisté, Williame. Nikdy nezůstanou tajemstvím. Dříve či později začne někdo mluvit.“

Popadl ji za ruku, prsty zabořil do látky její tmavě modré blůzky.

„Poslouchej mě,“ prohlásil tlumeným a drsným hlasem. „Snažil jsem se těm klientkám pomoct. Potřebovaly vědět, jestli jsou stále sexuálně přitažlivé, aby měly odvahu si připustit, že rozvod je správné rozhodnutí. Nebylo na tom nic osobního, rozhodně ne z mé strany.“

Volnou rukou sáhla do kabelky a vyndala telefon.

„Pusť mě z tohoto pokoje, nebo zavolám policii. To by tvému podniku nepomohlo, že?“

William na ni pár vteřin jen zíral, jako by mluvila cizím jazykem, kterému nedokázal porozumět. Pak se podíval na telefon v její ruce.

Pustil ji a o krok ustoupil.

„Vypadni,“ zavrčel.

Otevřela dveře a vyšla do vedlejší místnosti. Recepční zčervenala a rychle se pustila do práce na počítači. Madeline na ni zdvořile kývla. Žena ani nezvedla oči.

Madeline vykročila na chodbu a klidně a pomalu za sebou zavřela dveře.

3

Jméno na jeho nových vizitkách znělo John Santiago Rayner, ale všichni mu říkali Jack.

Čekal na ni, na místě, kde ho před chvílí opustila, jedno široké rameno opřené o zeď, paže zkřížené na hrudi. Na sobě měl tmavé kalhoty, u krku rozepnutou džínovou košili, pomačkané sportovní sako a nízké boty. Pocházel z arizonské rančerské rodiny s dlouhou historií, která sahala několik generací, až do dnů, kdy byla Arizona ještě samostatným státem.

Raynerovi už před lety vyměnili obchod s dobytkem za obchod s nemovitostmi, ale Jack byl pozůstatek ze starých časů. Měl tvrdé, nečitelné oči muže zákona z Divokého západu. V bájné minulosti, jež spoluvytvářela moderní Jihozápad, dostávali muži jako Jack odznak šerifa a byli vysíláni do prašných ulic za pravého poledne, aby bránili zločinu.

Dobře, tak si Jack zvolil kariéru v hotelové bezpečnosti a nenosil na boku bouchačku. Ale kvůli tomuhle ústupku moderní době nebyl o nic méně působivý. Ve svém sportovním sáčku by zapadl dokonce i do arizonského městečka Tombstone.

Krátce pohlédl ke dveřím do Williamovy kanceláře.

„Nějaký problém?“ zeptal se hlasem, který v sobě nesl klamně protáhlý arizonský přízvuk.

Při pohledu na něj z ní trocha napětí vyprchala. Byl Williamovým přesným opakem – příliš vysoký, příliš silný v mnoha jemných věcech a jeho oříškové oči se nedaly přečíst. V tuhle chvíli však vypadal dobře. Hodně dobře.

Připomněla si, že je to muž mnoha tajemství. Skrytou stránku Jacka Raynera na okamžik zahlédla v ten den, kdy se ho pokusila vyhodit. Nedopadlo to moc dobře. Jack nebyl typem zaměstnance, kterému by se dalo snadno poradit, aby odešel sám. Čirou náhodou se ani v nejmenším nezajímal o jiné kariérní možnosti. Chtěl pracovat pro hotely Sanctuary Creek a byl ochotný za to bojovat.

Takže Raynerova agentura řízení rizik stále poskytovala služby Sanctuary Creeku.

V obchodním světě byla smlouva nade vše a krátce před svou smrtí při požáru v hotelu Edith Chaseová jednu z nich podepsala s Jackovou bezpečnostní firmou. Madeline se proti tomu rozhodnutí vzepřela, protože Raynerova agentura byla v konkurenčním světě korporátní bezpečnosti novým a poměrně malým hráčem.

Madeline se snažila babičku přemluvit, aby tu smlouvu nepodepisovala, avšak Edith její protesty zamítla několika obyčejnými poznámkami. Myslím, že má nejlepší kvalifikaci, i když postrádá zkušenosti v hotelovém byznyse. Pracoval jako konzultant pro FBI. Madeline odpověděla: To je skvělé, jenže my pracujeme ve službách. Nehoníme tu sériové vrahy nebo pouliční gangy. Edith opáčila: Raynerova agentura řízení rizik sídlí tady v Sanctuary Creeku. Je dobré spolupracovat s místními firmami, kdykoliv to jen jde. Madeline poté podotkla, že Jack zřejmě není v podnikání moc dobrý, protože jeho předchozí firma, bezpečnostní agentura sídlící v Silicon Valley, nedávno v poměrně velkém stylu zbankrotovala.

Nakonec bitvu prohrála a teď měla Jacka Raynera na krku. Nijak jí nepomáhalo, že naprosto postrádal dobré vychování. V den, kdy se setkali v kanceláři její babičky, mu Madeline nabídla ruku ve snaze chovat se profesionálně, dokonce hodlala přiznat porážku. Pár vteřin na ni zíral a pak sklopil pohled na ruku, jako by bloumal, co s ní má udělat. Když ji jeho prsty konečně stiskly, intenzivně si uvědomovala žár a sílu, jež vycházely z tohoto muže. Musela vynaložit špetku vůle, aby ruku vymanila z jeho sevření. Měla dojem, že zapomněl, že ji drží.

Od té doby si neustále opakovala, že Jack prostě není její typ. Jenže pro něj mluvilo pár velice důležitých věcí – byl u ní zaměstnaný, hodil se jí a podepsal smlouvu o mlčenlivosti.

Když ji intuice varovala, že s Williamem není všechno v pořádku, zavolala Jackovi a řekla mu, aby ho prověřil. On jí dal zase velice jasně najevo, že takovéhle rutinní úkoly ho otravují. Bože, vůbec to netušila, protože součástí jeho práce bylo prověřovat potenciální nové zaměstnance. Prověrka byla prověrka bez ohledu na to, jestli se dotyčný ucházel o práci v jednom z hotelů, nebo randil s prezidentkou a majitelkou řetězce.

„Ne, žádný problém,“ odpověděla. „Nebylo to nic příjemného, ale už je po všem.“ Povytáhla si řemínek kabelky a rázně vykročila k výtahům. „Nebyl důvod, abyste mě sem dnes doprovázel. William je všechno možné, ale rozhodně není násilnický typ.“

Jack ji dohonil, zkrátil své dlouhé kroky, aby mu stačila. Jako by se nad ní tyčil, i když měla vysoké podpatky.

„Za určitých okolností se může stát násilníkem kdokoliv,“ namítl.

Otřásla se. „Ano, já vím. Nejsem žádná naivka. Jen nevěřím, že by William dělal potíže.“

„Nejspíš máte pravdu.“ Jack se ohlédl ke dveřím kanceláře. „Není zvyklý, že by se jeho cíl obrátil proti němu. Hodí to za hlavu.“

„Ehm, cíl?“

„To jste pro něho na začátku byla.“

Trhla sebou. „Nejspíš ano.“

„Chlápci jako on dávají přednost jednodušší kořisti.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Poznámka autorky

1

2

3