Robert Littell

AMATÉR

Originální název: The Amateur

Vydáno u Bantam Books, New York 1990

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1981 by Robert Littell

All rights reserved.

Translation © Roman Tilcer 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-6957-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

TutO kNihU VĚnuJi

pRArOdIčůM

lEOnovI a syd lITTEllOVýM

A dále jejiCH DvĚma vNoučatůM

jOnathAnu oCTObeRU

A jeSsemU aUguStU litTelLovým

profesionál, -a m. (1. mn. -ové)

kdo si myslí, že když už se něco dělá, má se to dělat pořádně

amatér, -a m. (1. mn. -ři)

kdo si myslí, že když už se něco dělá, má se to dělat nepořádně

PŘEDMLUVA

Charlie Heller není v Americe všeobecně známé jméno. Ale těch, kdo vědí, co udělal (aniž by si to nutně spojovali s jeho jménem), je dost, aby stálo za to napsat o tom knihu. Heller sám ji napsat nemohl. Za měsíc tomu bude devět let, co se dal k Ústřední zpravodajské službě neboli CIA a podepsal běžnou smlouvu, v níž je stanoveno, že CIA má právo na revizi všeho, co její zaměstnanci napíší. Nejvyšší soud ve své nevyzpytatelné moudrosti platnost této doložky posléze potvrdil. Nemusím ani dodávat, že Hellerova kniha by šmátravým prstům Byzantionu (abych použil jeho přezdívku pro Službu) nikdy neunikla. Čímž se dostávám k jádru věci. Netvrdím, že mě k sepsání této knihy pobídl sám Heller, i když se mi během jednoho našeho rozhovoru zdálo, že dobře zná moje „smyšlené“ osudy amerického defektora Lewintera a později i sovětského přeběhlíka Kulakova. V každém případě nejsem vázán americkou verzí zákona o úředním tajemství, obzvlášť proto, že Hellerův příběh, který jsem si dal dohromady z různých zdrojů, předkládám ve „fiktivním“ rámci. Před vydáním jsem nemusel rukopis nikomu poskytnout ke zrevidování (a zcenzurování). A to, že tato kniha vyšla, nesporně postavilo lidi ze CIA do nevýhody – mohli by mě sice zažalovat za vyzrazení jejich tajných praktik, tím by ovšem potvrdili, že nějaká tajemství znám. Člověk jejich problém chápe, dokonce s nimi může i soucítit. Skoro.

Toto je tedy oficiálně román – všechny postavy v této knize jsou smyšlené a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými či mrtvými… a tak dále a tak dále. Nakonec i Heller může být výplodem mé představivosti. Když jsem pod záštitou zákona o svobodném přístupu k informacím poslal písemnou žádost o jeho složku, odpověděla Služba, jako by se nechumelilo: „Žádná osoba tohoto jména není a nikdy nebyla u CIA zaměstnána.“

Což je dobrá věta na to, abych jí začal vyprávění.

R. L.

Grasse, Francie

srpen 1980

KAPITOLA PRVNÍ

Generální konzulka, jež se jako ledoborec hrnula do důchodu, napůl zvedla pravou ruku a hlasem, který se ideálně hodil pro nahrávaná oznámení, se zeptala: „Přísaháte či potvrzujete, že budete říkat pravdu, celou pravdu a nic než pravdu?“ Ani nepočkala na odpověď, bouchla razítko na podpis, naškrábala vedle něj vlastní iniciály a okýnkem prostrčila žádost o nový pas důstojnému staršímu pánovi s homburgem rovně na hlavě. „Okýnko pokladny, první patro, dvanáct amerických dolarů nebo ekvivalent v německé měně,“ odříkala zároveň monotónně. Potom se podívala za něj, jako by prostě přestal existovat, a houkla: „Další.“

Další na řadě byl mladý pár, od pohledu taky Američané, kluk si neklidně pohrával s uzlem kravaty, holka byla samý úsměv a ďolíčky. „Přišli jsme se zeptat na uzavření sňatku,“ vysvětlil mladík nesměle. Slečna měla víc jasno v podrobnostech: „Chtěli bysme se vzít. Spolu. Dneska, kdyby to šlo. Nejpozdějc zítra.“

Generální konzulka odjakživa mluvila o manželovi jako o svém „budoucím ex“ a nyní tasila citát Oscara Wilda, který si schovávala pro podobné příležitosti. „Bigamie,“ pronesla hlasitým jevištním šepotem k sekretářce, jež za ní bušila do psacího stroje, „jedna žena navíc. Monogamie – totéž. Ha!“ Zasalutovala páru zvednutých obočí. „Pasy.“

Na druhé straně přijímací místnosti u nástěnky konzulátu dva mladí muži s čerstvými plnovousy a odranými ruksaky studovali lístky, které tam připíchli ti, kdo hledali místo v autě nebo spolujezdce. „Tady někdo jede z Mnichova do Stuttgartu,“ řekl jeden.

„Podívej se na datum,“ odpověděl druhý. „Jel už minulej tejden.“

Nad nástěnkou visel plakát s americkým a německým vojákem (ten měl na hlavě helmu, kterou svět zná a miluje), byli do sebe zavěšení a čelili hrozbě z východu – ruskému medvědovi. Jeden ze zarostlých mladíků s uličnickým zábleskem v oku vytáhl nožem ostrouhanou tužku, načmáral na okraj plakátu: „Lidi mají krátkou paměť“ a připojil jméno: „Carl Sandburg“.

„Tak poslyš, Carle Sandburgu,“ utrousil líným hlasem člen námořní stráže a došel k nim ze svého místa u hlavního vchodu. Byl to desátník a na širokém hrudníku se mu až ztrácela medaile za střelbu. Pravou ruku měl nenuceně opřenou o chlopeň dokonale naleštěného bílobílého pouzdra se zbraní. „Ničení vládního majetku je proti pravidlům konzulátu a proti zákonům téhle země.“

„Já se nejmenuju Carl Sandburg,“ opravil ho zarostlý mladík.

„Mně je celkem jedno, jak se jmenuješ,“ odsekl mariňák smrtelně vážně. Ukázal bradou na plakát. „Smaž to.“

„Smaž to? Děláte si srandu?“ Vousatec se podíval na mariňáka, z něj na kamaráda, pak zase na mariňáka. „Neděláte.“

Mariňák mu to potvrdil. „Tys to napsal, ty si to smažeš.“

Generální konzulka s obratností byrokrata zaklapla pasy, které zkoumala. „Radši bys ho měl poslechnout,“ ozvala se.

„Vždyť je to jenom plakát,“ prohodila do neurčita slečna s ďolíčky.

Velmi půvabná žena před třicítkou, oblečená v zářivě červeném svetru, modrých riflích s nařaseným pasem a starém pršiplášti značky Burberry, který zažil víc deště, než by zasloužil, zvedla zrak od rozepsané pohlednice. Zdálo se, jako by si všichni přítomní vybírali, na čí stranu se postaví, a tak si řekla, že to udělá taky. „To mi připomíná, jak dostali Arla Guthrieho za pohazování odpadků,“ poškádlila mariňáka a dodala: „Psaní nápisů není trestný čin podléhající vydání.“ Potom se z nevysvětlitelného důvodu usmála na generální konzulku, na mladý pár zvažující sňatek, na starého pána s homburgem rovně na hlavě i na mariňáka a dva zarostlé mladíky. (Později, při rozhovorech s televizními reportéry, se o jejím úsměvu všichni zmiňovali – jak byl jemný a přirozený, jak se vždycky zablýskl, když to čekali nejméně, jak jakoby fyzicky zahřál osobu, které byl určený.)

Mariňák najednou znejistěl a obrátil se pro rozkazy ke generální konzulce. Ta vyšpulila rty a sáhla po telefonu, potom si to rozmyslela a začala něco říkat, její slova ale přehlušila exploze.

Šest zvenku umístěných náloží plastické trhaviny vyrazilo z pantů těžké kovové protipožární dveře se sotva čitelným červeným nápisem POUZE NOUZOVÝ VÝCHOD.

Nesouvisející detaily. Útržky. Záblesky (představ?): elektrické nástěnné hodiny s třísknutím spadnou na zem a nerozbijí se; k nohám mariňáka se dokutálí granát a nevybuchne; Carl Sandburg zařve a nic se neozve; poplašné zařízení se neodbytně rozdrnčí jako telefon někde v dálce a pak náhle ztichne, jako by někdo zvedl sluchátko; mladý pár bezděky chňapne své pasy a pokusí se za nimi krýt.

A teroristé. Především teroristé. Vynořili se z kouře a vířícího prachu jako středověké přízraky, maskovaní džinové přivolaní k rozuzlení pašijové hry, strážci pekla z hrůzostrašné představivosti Hieronyma Bosche.

Působilo to, jako by jich přiběhl přinejmenším tucet, ale ve skutečnosti byli jenom tři: dva muži a jedna žena v plynových maskách z armádního výprodeje. Házeli před sebe nizozemské granáty se slzným plynem A-17, třímali samopaly uzi se sklopnými kovovými opěrkami a měli izolepou slepené zásobníky na čtyřicet nábojů, aby mohli rychle nabíjet. Štěkali a řvali neslušnosti a pokřikovali po sobě ve španělštině a němčině věty, které postrádaly slovesa a smysl.

„Za tebou…“

„Bez rukou…“

„Ne tři, ne čtyři…“

„Skoro, skoro…“

Teroristka vypálila od boku na bezpečnostní kameru konzulátu, která byla připevněná na stěně a připomínala kamery v bance, pak se obrátila k ječícím, pobíhajícím lidem a nahnala je do kouta pod oficiální barevnou fotografii prezidenta Nixona. Mariňákovi spadla brada, po hladce oholené čelisti mu začaly téct sliny a s rukama tak vysoko nad hlavou, jak jen to šlo, zacouval ke zdi. Generální konzulka za okýnkem strnule zírala na kouř a zmatek a nerozbité elektrické hodiny na podlaze, až zaostřila na hlaveň samopalu a pochopila, na co hledí – a začala ječet jako siréna, dlouhými, nekonečnými výkřiky, které neponechávaly prostor pro normální dech.

Dva teroristé si strhli plynové masky a vyběhli po schodech do prvního patra. Ten, který byl podle všeho vůdce a mluvil německy, vytáhl zpoza stolu na chodbě značně vyděšeného civilního hlídače a přinutil ho, aby si lehl tváří k zemi na prošlapaný koberec, jehož výměnu se konzulát snažil zařídit už dva roky. Hlídač byl přesvědčený, že ho co nevidět střelí do zátylku, a tak začal kroutit hlavou zleva doprava a pořád dokola sténat: „Zdrávas Maria, milosti plná…“ Ať se snažil, jak se snažil, nemohl si vzpomenout, jak to pokračuje.

Dveře jedné z kanceláří byly zamčené na dva západy. Poradce pro obchodní záležitosti (ve skutečnosti člověk CIA, který řídil skupinu prostitutek nasazených na východoněmecké obchodníky) tam po telefonu hovořil se svým styčným důstojníkem ve Washingtonu. „Obávám se, že budete muset probudit několik nadřízených,“ oznámil s naprostým klidem. „Konzulát je právě pod útokem.“

„Zdálo se mi, že jste řekl ‚pod útokem‘,“ opáčil důstojník.

„Přesně tak, pod útokem,“ potvrdil poradce.

„Spalte papíry!“ zařval důstojník.

„Žádnou paniku,“ uklidnil ho poradce. „V odpadkovém koši už hoří oheň.“

Španělsky mluvící terorista hlídal na chodbě rukojmí a jeho německý společník studoval zamčené dveře. Poodstoupil, rozstřílel zámky dvěma krátkými dávky z uzi, pak dveře rozkopl. Když uviděl oheň v koši a poradce pro obchodní záležitosti, jak s klidem přikládá dalšími papíry, ušklíbl se: „Ty musíš být místní člověk od CIA.“ Mávl samopalem a rozkázal, ať jde za ostatními na chodbu.

Sedmnáct minut poté, co protipožární dveře vyletěly z pantů, generální konzulka a poradce pro obchodní záležitosti – se samopaly namířenými na záda – vyvěsili z malého balkonu v prvním patře velkou, ručně šitou palestinskou vlajku. Oba konce ulice už zablokovaly první vozy německé policie; do hodiny zaujmou pozice kolem budovy obrněné transportéry, džípy, nákladní auta, dokonce i tank. Fotograf místních novin, pracující se starou leicou se 135mm čočkami, kterou si koupil na splátky a dosud ji splácel, zachytil balkon právě ve chvíli, kdy se vlajka rozvíjela. Pořídil fotku, která se den nato objevila ve stovkách novin po celém světě.

„Zítra budeme slavní,“ zavtipkovala nervózní generální konzulka německy, když se vrátila do konzulátu.

„Pokud se zítřka dožijete,“ odsekla německy teroristka. Rozesmála se a vzápětí její smích přešel v bolestivý suchý kašel, ani na okamžik ale nespustila uzi z rukojmích, kteří se do jednoho tísnili v prvním patře v rohové kanceláři.

„To vás nikdo neučil, že když kašlete, máte si zakrýt pusu?“ rýpl si do ní poradce pro obchodní záležitosti anglicky. Chtěl zjistit, jestli ovládá i jiný jazyk než němčinu.

Teroristka na něj zvolna namířila hlaveň zbraně. „Co bys řekl na to, kdybych ti prostřelila kolena?“ zeptala se dokonalou angličtinou. Přitiskla prst pevněji ke spoušti. „Odpověz, nebo to udělám!“

Poradce na ni jen hleděl.

„Nedělejte to,“ ozvala se tiše krásná Američanka. Stála vedle poradce. „Není to… nutné.“ Podívala se teroristce do očí – a usmála se.

Teroristka zaváhala a odvrátila se.

V protějším rohu místnosti, stranou od okna (a mimo dohled ostřelovačů, kteří leželi na břiše na střechách na druhé straně ulice), mluvil vůdce teroristů do telefonu. „Osvobodíte dva palestinský bojovníky za svobodu, který držíte ve vězení. Připravíte pro mě a pro mý společníky letadlo.“ Chvilku poslouchal, pak zvýšil hlas. „Smlouvání nepřipadá v úvahu. Tohle není žádné vyjednávání. Máte hodinu. Pokud do té doby nepřistoupíte na naše podmínky, tak…“ Uvědomil si, že řve, a ztišil se. „Když nepřistoupíte na naše podmínky, začneme popravovat rukojmí, každou hodinu jednoho. O jejich osudu rozhodujete vy. Jejich krev bude na vašich rukou.“

V kancléřství v Bonnu zuřila bouře. Dlouhými mramorovými chodbami sídla moci se rozléhaly kroky, méně významní vládní činitelé pobíhali všemi směry, malá armáda dočasných sekretářek seděla u „krizových“ telefonů a odpovídala na rutinní otázky rutinními odpověďmi, ozbrojená stráž držela na uzdě dav reportérů, televizní štáby si chystaly osvětlení a kamery na patnáctivteřinové rozhovory, o které se budou navzájem strkat.

Uvnitř, v samotné svatyni, se nacházelo oko bouře. Osm mužů a dvě ženy seděli kolem plstí pokrytého stolu, kouřili, hovořili odměřenými hlasy, pročítali si plány pro mimořádné případy, zvažovali možnosti nebo jen civěli do prázdna a snažili se nemyslet na nemyslitelné. Hnědý telefon jednou zadrnčel a po sluchátku chňapl muž v civilním oblečení, s jedním rukávem úhledně zahnutým v lokti. Dlouho poslouchal, potom volajícímu řádně poděkoval za informace a zavěsil.

„Nuže?“ pobídl ho kancléř z druhé strany stolu. Seděl s hlavou podepřenou rukama, týral se rozhodnutím, které nakonec bude muset učinit on. Pomalu, téměř bolestivě hlavu zvedl. Očima plnýma starostí spočinul na jednorukém civilistovi.

„To byl šéf místní stanice Ústřední zpravodajské služby,“ odpověděl jednoruký. „Nabízí nám svůj pohled na situaci – pohled, pokud vás to zajímá, který schvaluje ředitel ústředního zpravodajství ve Washingtonu a představuje oficiální americké stanovisko.“

„Američani,“ utrousila jedna z dam u stolu, „mají stanovisko ke všemu.“

Kancléř se viditelně musel přemáhat, aby zachoval neutrální tón. „A oficiální americké stanovisko tedy zní?“

Jednoruký civilista se mu odmítl podívat do očí. „Dospěli k závěru, že teroristé neblufují,“ oznámil. „A varují nás před vlnou protiněmeckých nálad na nejvyšších úrovních vlády, pakliže následkem našeho špatného odhadu přijdou o život nějací Američané.“

„Chtějí, abychom těm teroristům ustoupili!“ vykřikl muž v uniformě generála.

„Mají ve zvyku chovat se k nám jako ke školákům,“ postěžovala si další žena. Několik lidí kolem stolu souhlasně pokývalo hlavou.

Kancléř se obrátil ke generálovi. „Prozatím na Američany zapomeňme.“ Z výrazu v jeho tváři bylo zjevné, že to se lehko řekne, ale hůř udělá. „Co kdybyste mi vyložil naše možnosti z vojenského hlediska?“

Generál pečlivě volil slova – chtěl, aby pro případ, že by se něco zvrtlo, že by někoho zabili, bylo ze záznamu jasné, že postupoval nanejvýš opatrně. „Všechno závisí na tom, jestli věříme té výhrůžce,“ pronesl. „Pokud jí nevěříme, měli bychom to jednoduše přečkat. Čas hraje pro nás. Čím déle se to povleče, čím lépe se teroristé seznámí s rukojmími, tím nižší bude pravděpodobnost, že kohokoli z nich zabijí.“

„A pokud té výhrůžce věříme?“ zajímalo kancléře.

„Pokud jí věříme,“ řekl generál, „musíme jim buď vyhovět, nebo vzít konzulát útokem.“

„Vojensky vzato, co se bude dít, když na budovu zaútočíme?“

Všichni upřeli pohled na generála. „Pochopitelně nemáme žádné záruky,“ odvětil. „Naše jednotky, jak víte, jsou speciálně vybrané a dobře vycvičené. Komínem jsme spustili do konzulátu mikrofony a našli jsme místnost, kde drží rukojmí. Během několika vteřin bychom mohli budovu zaplnit kouřem. Můžeme odpoutat pozornost – v takových situacích často stačí použít hluk. Během několika minut můžeme mít v prvním patře naše lidi. Ale stačí jeden granát… jedna dávka z automatické zbraně.“ Generál pokrčil rameny. „Čára mezi dramatickou záchrannou operací a neštěstím je velmi tenká.“

Dlouhou dobu nikdo nepromluvil. Kancléř opět složil hlavu do dlaní. Ztěžka dýchal nosem, zatínal obličejové svaly, aby nasál vzduch. „Všechno,“ pronesl tiše – vypadalo to, jako by si mluvil sám pro sebe –, „všechno závisí na tom, jestli věříme té výhrůžce.“

Lidé kolem stolu si znovu a znovu četli přepis telefonního rozhovoru s vůdcem teroristů. Někdo navrhl, že by možná pomohlo, kdyby si ho pustili. Bylo přineseno potřebné zařízení a několikrát si záznam přehráli. Konferenční sál vyplnil hlas teroristického vůdce: „Tohle není žádné vyjednávání… Jejich krev bude na vašich rukou.“

Psychiatr, jenž úzce spolupracoval s policií na únosech, se postaral o výklad. „Teď, právě teď začíná zvedat hlas, přestává se ovládat,“ objasnil. S přimhouřenýma očima se zadíval na magnetofon, soustředil se na hlas, který z něj vycházel. „Tady na chviličku umlká, přesně teď, začíná se zase ovládat a pokračuje víceméně normálním tónem. Slyšíte, jak je najednou klidný?“ Psychiatr zavrtěl hlavou, povytáhl obočí, sundal si brýle a palcem a ukazovákem si promnul koutky očí. „Nikdy si nemůžeme být stoprocentně jistí, ale kdybych musel vycházet jen z jeho hlasu, hádal bych, že má všechno velmi pečlivě promyšlené, že je to velmi logicky založený člověk, že z logického úhlu pohledu je zabití rukojmího to první, čím se vyhrožuje, ale to poslední, k čemu se přistupuje, protože jak to jednou uděláte, není cesty zpět. Kdyby tu výhrůžku zařval, kdyby trochu zuřil a běsnil, dělal bych si větší starosti.“

Probírali to horem dolem ještě dalších patnáct minut. Nakonec, když už jim docházel čas, kancléř udělal to, za co ho platili – rozhodl. „Blufují,“ usoudil. „Musíme hrát o čas.“ A s podtónem plným odporu dodal: „To dřív budou trakaře padat, než dovolím, aby nám Američani diktovali, jak jednat s teroristy!“

V rohové kanceláři v prvním patře konzulátu byly spuštěné a částečně zatažené žaluzie, a na stěny a nábytek tak dopadaly zebrovité pruhy světla. Rukojmí, dvanáct mužů a šest žen, seděli buď na podlaze zády ke zdi, nebo na pár dostupných židlích čelem k teroristce, která na ně dohlížela jako učitelka z vysoké stoličky a láskyplně držela v náručí uzi. Několik rukojmí kouřilo cigarety a kouř kroužil a tančil v pásech světla nad nimi. Do místnosti vstoupil španělsky mluvící terorista, podíval se na hodinky, pokrčil rameny a s pečlivou zdvořilostí, příznačnou pro latinské národy, posbíral do poštovního pytle ministerstva zahraničí pasy a občanské průkazy. Jakmile odešel, rozezněl se šum rozhovorů, teroristka ale namířila samopal na rukojmí a všichni rázem zmlkli.

Na chodbě španělsky mluvící terorista vysypal na stůl obsah pytle a vůdce si začal pasy a občanské průkazy prohlížet a třídit je na dvě hromádky. Když skončil, leželo na jedné pět pasů, na druhé zbytek. Vůdce pobral těch pět a přečetl jména: „Hillel Rothenberg, Samuel Steiner, Sarah Diamondová, Nathan Goldstein, Morris Cohen. Pár dalších k nim možná patří taky, ale o těchhle není pochyb.“

„Vem v úvahu možnost, že na to jdeme moc hrr,“ podotkl španělsky hovořící terorista. Byl viditelně neklidný a pořád se ohlížel po bočním oknu s výhledem na zahradu. „Potřebujou čas, aby mohli svolat vládu, probrat naše požadavky…“

Vůdce se do něj drsně pustil. „Na postupu jsme se dohodli, než jsme se do toho dali,“ připomněl mu. Mluvil hlubokým, ale rázným tónem, málem se zakoktal, jak se snažil rychle dostat slova ven. „Všichni vyhrožujou, ale nikdo nikdy neuspěje, protože jim tu výhrůžku nevěří. Čas hraje proti nám. Večer už budeme rukojmím říkat jménem. Zítra budeme vědět, kdo má děti a chromou matku. Ne! Musíme vládě ukázat, že to, co říkáme, myslíme vážně. Jinak to nejde.“

Španělsky mluvící to zdráhavě přijal. Vůdce udělal z pasů vějíř jako z karet a natáhl ruku. „Jeden vyber.“

Druhý terorista se podíval na pasy a pak na vůdce. „Udělám, co bude potřeba,“ zašeptal, „ale k vybírání mě nenuť.“

Vůdce ruku s pasy stáhl. „Pro některý,“ řekl svému společníkovi, „je výběr to nejtěžší.“ Ohlédl se po dveřích do rohové kanceláře a chladně se usmál. „Rozhodne to za nás ona.“

Zašel do rohové místnosti se zebrovitými pruhy světla a nabídl pětici pasů teroristce. „Hodina vypršela,“ oznámil německy. „Jeden vyber.“ Španělsky hovořící terorista postával u dveří, zajímalo ho, jak se žena zachová.

Teroristka bez známky zaváhání natáhla ruku, vybrala prostřední pas a podala ho vůdci. Ten si ho prohlédl. Byl to americký pas. Otevřel ho a křikl jméno. „Sarah Diamondová!“

Poradce pro konzulární záležitosti, který pracoval na velvyslanectví v Bonnu a na mnichovském konzulátu byl pouze na návštěvě, se vyškrábal na nohy. Byl to chlap hubený jako lunt, čerstvě po padesátce, a vlasy měl sčesané přes lysinu. „Důrazně protestuji, abyste dělali rozdíly…“ Zajíkl se. Neklidně polkl, nedokázal pokračovat.

„Tohle přece nemůžete,“ zamumlala generální konzulka slabě. „Pro lásku boží…“

„Už jsem něco takovýho zažil,“ oznámil starý pán v homburgu. „V Auschwitzu.“ Zadíval se přímo na teroristického vůdce. Potom rozechvělým hlasem dodal: „Seš syn svýho otce. Seš barbar.“

Vůdce si ho nevšímal. „Sarah Diamondová!“ křikl znovu.

Vzadu u zdi se krásná mladá Američanka roztřeseně postavila. Zkusila se usmát – a kupodivu se jí to málem povedlo. „Co chcete?“ zeptala se zastřeným hlasem.

„Jste židovka,“ odvětila teroristka. Nebyla to otázka, ale obvinění.

Všichni rukojmí se obrátili k Američance.

Poradce pro konzulární záležitosti se s ní střetl pohledem a rychle zavrtěl hlavou. Američanka se nejistě rozhlédla.

„Musíte přece vědět, jestli jste židovka, nebo ne,“ dobírala si ji teroristka.

„Jo, to vím.“

„A jste?“ zajímalo vůdce.

Sarah se nadechla. „Ano,“ potvrdila. „Jsem židovka.“ A usmála se na rukojmí kolem sebe.

Několik žen se rozplakalo.

Teroristický vůdce rozkázal: „Půjdete se mnou.“

Starý pán v homburgu vyrazil vpřed. Teroristka na něj namířila zbraň. Američanka se na starého pána usmála, usmála přes mlhu, která se jí sebrala v očích. Potom vykročila z hloučku ostatních rukojmí a následovala vůdce teroristů dveřmi.

Nesouvisející detaily. Útržky. Záblesky (strachu?): hlavní vchod konzulátu se s vrznutím otevřel; „Vylézají,“ zaječel někdo vysoko posazeným hlasem; jediný tank zaparkovaný na ulici (víc jich Němci nepovolali, protože pásy ničí asfalt) s trhnutím popojel a líně otáčel věž, dokud nenamířil kanón přímo na otevřené dveře; do zorného pole vyšla Sarah Diamondová; snášel se deštík tak jemný, že by se dal označit za mlhu; Sarah mu nastavila tvář, jako by ji nastavila slunci, kdyby svítilo; vůdce teroristů stál hned za ní, až oplzle blízko, levou rukou ji pevně držel přes prsa, pravou jí tiskl k lebce egyptskou devítimilimetrovou parabellu; ručně malovaná palestinská vlajka, která schlíple visela z balkonu v prvním patře, pouštěla barvy.

Stovky vojáků kolem konzulátu slyšitelně zalapaly po dechu.

Pak nastala nehybnost tak naprostá, až se zdálo, jako by se zastavil čas.

Televizní kameraman, klečící za blatníkem zaparkovaného džípu, přiblížil záběr na obličej Američanky. Ve sluchátku se mu ozval podrážděný hlas režiséra jeho štábu: „Kriste pane, drž tam tu její hlavu, prosím tě. Vždyť se ti to třese.“

Kameraman si opřel kameru o blatník.

Američanka si vychutnávala lehkost deštíku a zkusila se usmát, nedokázala ovšem najít svaly, které by to uskutečnily. Bylo na ní vidět, že se snaží přenést se v čase a prostoru někam, kde je rušněji. Ale cítila za sebou mužské tělo a na prsou ruku a u hlavy pistoli a přestala se ovládat. Po tváři se jí tiše řinuly slzy. Prosebně se rozhlédla a zjistila, že jí nikdo nemůže pomoct. Zaťala pěsti a zavřela oči. Začala se jí podlamovat kolena.

Pistole třeskla a zpětným rázem odskočila. Američanka se jako hadrová panenka zhroutila na práh konzulátu. Vůdce teroristů se vrhl zpátky dovnitř a zabouchl dveře – křáply s ostrým suchým zvukem podobným hromu a mnoho lidí později tvrdilo, že se ozvaly dva výstřely.

Opodál na ulici v přenosovém vozu zíral režisér štábu na malé kontrolní obrazovky. „Co se s tou holkou stalo?“ zašeptal do mikrofonu kameramanovi na místě.

Nějakou dobu trvalo, než se kameraman, který už natočil víc než dost porodů a úmrtí, přinutil k odpovědi. Nakonec řekl: „Odpráskl ji.“

Vůdce teroristů převzal od španělsky hovořícího sluchátko a tiše do něj promluvil. „Každou hodinu jednoho,“ pronesl. Potom sluchátko vrátil a španělsky mluvící terorista ho jemně zavěsil.

Dvanáct minut před vypršením druhého ultimáta zastavil před konzulátem autobus se zataženými závěsy ve všech oknech. Španělsky hovořící terorista pomalu obešel mrtvou Američanku a jednou autobus obkroužil. Posléze vlezl dovnitř a v rychlosti prohledal řidiče. Pozpátku, s hlavní uzi skloněnou k zemi a s prstem na spoušti se vrátil do konzulátu.

Krátce nato vylezli, tři teroristé uprostřed, sedmnáct zbylých rukojmí natěsnaných kolem nich tak blízko, že ostřelovači nedokázali pořádně zamířit puškohledem. Skupina připomínala jakousi beztvarou stonožku, někteří šli pozpátku, jiní popředu, další zase bokem, rychle překonali vzdálenost mezi hlavním vchodem a autobusem a vzápětí už byli uvnitř. Teroristé se krčili v uličce a nervózně obraceli samopaly na všechny strany. Rukojmí se usadili do sedadel. Autobus nastartoval, projel kolem policejních zábran, které jim odstranili z cesty, zařadil se mezi několik policejních vozů s kvílejícími houkačkami a vydal se na letiště.

Tam se stále se zataženými záclonami prohnal otevřenou bránou v drátěném plotu a zastavil vedle čekajícího boeingu společnosti Lufthansa. U vrcholku přistavených schodů, hned za dveřmi do letadla, stáli dva osvobození palestinští teroristé a s veselými úsměvy dělali prsty V jako vítězství. Teroristka vystoupala po schodech, podala si s osvobozenými Palestinci ruku a šla prohledat letadlo. Potom se vrátila do autobusu. Trojice teroristů se znovu obklopila rukojmími a vylezla do boeingu. Španělsky mluvící objal oba volné Palestince. Těsně předtím, než se zavřely dveře, se ohlédl přes rameno a vysmál se světu vítězoslavně zdviženou pěstí.

KAPITOLA DRUHÁ

Nafouknutá gumová hadice, která Hellerovi svírala hruď, mu ztěžovala dýchání.

„Navázal jste jakýkoli styk s vládou či zástupcem zpravodajské služby nějaké jiné země?“ zeptal se operátor. Byl to zaměstnanec Služby s jemným hlasem, vlasy na ježka, v třídílném obleku s úzkým proužkem, typickým pro vládu. Jeho gesta a věty se vyznačovaly znamenitou pomalostí. Když ho předtím Heller sledoval, jak si chystá tu svou černou krabici, připomínal mu hodinovou ručičku.

„Nemohl byste mi to, é, trochu povolit?“ zeptal se Heller.

Operátor, jménem (podle laminované identifikační visačky připnuté k saku) John G. MacMaster, se k němu naklonil a zahákl prst za gumovou hadici, aby zjistil, nakolik je utažená. Zvolna zavrtěl hlavou. „Víc už to povolit nemůžu, jinak bych nedostal spolehlivé údaje o vašem dechovém rytmu,“ vysvětlil. Mrkl se do žlutého poznámkového bloku. „Navázal jste jakýkoli styk s vládou či zástupcem zpravodajské služby nějaké jiné země?“

Heller se zhluboka nadechl, žebra mu zatlačila na nafouknutou gumovou hadici. „Ne.“

Tři jehly v černé krabici na stole za Hellerem zaškrábaly – byl to zvuk tak naprosto očekávaný, až se zdálo, že je součástí ticha.

Nastala dlouhá odmlka, než MacMaster prozkoumal Hellerův zápis. Posléze: „Oddával jste se někdy nějaké homosexuální aktivitě?“

Heller se podíval na manžetu na měření krevního tlaku a na elektrody, které mu držely na dlani pásky táhnoucí se na hřbet ruky. „Pořád dávám přednost holkám,“ prohlásil. Na tvář se mu vkradl monalisovský úsměv, jímž byl víceméně proslulý. Měl na mysli jednu konkrétní holku. „Změňte to na ‚jisté holce‘,“ dodal.

Operátor řekl: „Musíte odpovědět jednoduše ano, nebo ne. Chcete, abych zopakoval otázku?“

„Jestli jsem se někdy oddával nějaké homosexuální aktivitě? Ne. Žádná homosexuální aktivita.“

Hellera takzvaně „flambovali“ (tento výraz vznikl odvozením od krycího jména pro test na detektoru lži – LCFLUTTER) už dříve: poprvé před osmi lety, když k Byzantionu nastoupil, a potom vždycky zhruba po osmnácti měsících v rámci programu pravidelných kontrol, které měly zajistit, aby do Služby nepronikl nikdo z těch, jimž všichni zdvořile říkali „opozice“. Hellera flambovali častěji, než bylo běžné (například sekretářky flambovali jednou za čtyři pět let), kvůli povaze jeho práce. Byl jedním z hrstky lidí přiřazených k divizi D tajné služby, drobet „přísněji než přísně tajné“ jednotky, která se věnovala kryptografii (vytváření šifer) a kryptoanalýze (jejich luštění) a kterou Služba považovala za příliš citlivou, než aby ji svěřila do rukou Národní bezpečností agentury ve Fort Meade ve státu Maryland, hlavní kryptologické organizace ve zpravodajské komunitě.

„Použil jste někdy služební počítače či jiná zařízení,“ zeptal se MacMaster, „k něčemu jinému než k práci na služebních projektech?“

„Ne,“ odpověděl Heller okamžitě. Zkusil se podívat na hodinky. Flamboval se už skoro celé ráno.

MacMaster mu vypustil hadici kolem hrudi. „Přišlo mi, že s tou poslední jste měl trochu potíže,“ poznamenal, když si prohlédl zápis. „Chtěl byste to nějak upřesnit, abychom tu otázku zúžili?“

Heller zavrtěl hlavou. Pak mu to došlo. „No jo, jeden projekt by tu byl.“ Zasmál se vlastní hlouposti. „Mám povolení od náměstka ředitele pro plánování. Hledám na počítači šifry v Shakespearových hrách.“

MacMaster, neúmorný detektiv, jenž neúprosně sleduje cíl klikatými cestičkami paměti, trpělivě přikývl. „Kdybych tu otázku formuloval: ‚Použil jste někdy služební počítače či jiná zařízení k něčemu jinému než k práci na služebních projektech, s výjimkou schváleného projektu hledání šifer v Shakespearových hrách,‘ mohl byste odpovědět ne?“

„Ano.“

MacMaster mu znovu nafoukl hadici kolem hrudníku. „Použil jste někdy služební počítače či jiná zařízení k něčemu jinému než k práci na služebních projektech, s výjimkou schváleného projektu hledání šifer v Shakespearových hrách?“

„Ne.“

Jehly zaškrábaly na papír. Nastala další odmlka, než si operátor prohlédl výstup.

„Poslední otázka. Ukradl jste někdy vládní majetek?“

„Ne.“

Hellerovi připadlo, jako by se operátor uchechtl.

„Možná,“ navrhl MacMaster, „bych měl tuhle otázku zúžit.“ Mluvil jako obvykle mučivě pomalu. „Ukradl jste někdy jiný vládní majetek než propisky, tužky, izolepu a jiné kancelářské potřeby?“

„Ne,“ odpověděl Heller a pokusil se nedat najevo podráždění.

„To je lepší,“ prohlásil MacMaster, jakmile se nahnul nad papír.

Když potom Hellera odpojil od černé krabice, Heller nenuceně prohodil: „Slyšel jsem, že oddělení technických služeb přišlo s něčím, co vás připraví o práci.“

„Jestli myslíte hlasové otisky nebo rychlý pohyb očních víček…“

„To ne,“ zastavil ho Heller s vážnou tváří. „Tohle hoši z tajné služby okoukali na Tchajwanu. Číňani si tak podle všeho ověřujou, jestli člověk říká pravdu, už stovky let.“

MacMaster se ustaraně zamračil. „Můj bože, o tomhle jsem ještě neslyšel.“

„Znáte lidi z technických služeb,“ opáčil Heller. „Nejspíš nechtěli, abyste se vy od flambování znepokojovali.“ Vklouzl do saka a vykročil ke dveřím.

„Co je to za zařízení?“ vykoktal MacMaster.

Heller se k němu obrátil. Zaváhal, jako by zvažoval, jestli to MacMaster opravdu potřebuje vědět. „Asi vám to můžu říct,“ pronesl konečně. „Dřív nebo později byste se to stejně dozvěděl. Jedná se o rýžový prášek.“

„Rýžový prášek?“ zaskučel MacMaster.

„Rýžový prášek,“ stál si Heller za svým. „Vložíte subjektu lžíci do pusy a pak mu řeknete, ať ten prášek vyplivne. Když lže, vyschnou mu slinné žlázy a prášek vyletí suchý. Je to levný a přenosný systém a taky by měl být stoprocentně spolehlivý. Číňani nám na to přísahali!“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PŘEDMLUVA

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ