COLM TÓIBÍN

Brooklyn

(ukázka)

Vydavatel děkuje za laskavou finanční podporu překladatelskému fondu Ireland Literature Exchange, Dublin, Irsko.

www.irelandliterature.com

info@irelandliterature.com

ISBN 978-80-204-2227-9

Copyright © Colm Tóibín, 2009

Translation and epilogue © Daniela Theinová, 2010

BROOKLYN Film Artwork ©2015 Twentieth Century Fox Film Corporation. All Rights Reserved.

Část první

Eilis Laceyová seděla u okna obývacího pokoje v prvním patře domu v Klášterní ulici, když zahlédla svou sestru, jak se svižným krokem vrací domů z práce. Sledovala Rose, jak přechází ulici ze slunce do stínu, přes ruku novou koženou kabelku, kterou si koupila ve slevách u Cleryho v Dublinu. Přes ramena měla Rose přehozený propínací svetřík krémové barvy. V předsíni stály její golfové hole. Eilis věděla, že za pár minut se pro ni někdo zastaví a sestra se domů nevrátí dřív, než se letní večer vytratí.

Eilisin kurz účetnictví se chýlil ke konci. Na klíně měla příručku o účetních systémech a na stole za zády jí ležela hlavní účetní kniha. Za domácí úkol do ní do kolonek pro „dal“ a „má dáti“ zanesla denní obrat firmy, jejíž údaje si minulý týden poznamenala v odborné škole.

Hned jak uslyšela otevírat vstupní dveře, sešla Eilis dolů. Rose stála v předsíni a před očima si držela kapesní zrcátko. Zevrubně se prohlížela a přitom si nanášela rtěnku a oční stíny a pak ještě ve velkém zrcadle na zdi zkontrolovala celkový dojem a uhladila si vlasy. Eilis tiše sledovala sestru, jak si špičkou jazyka vlhčí rty a znovu se dívá do kapesního zrcátka, dříve než ho schová do kabelky.

Z kuchyně vešla do předsíně matka.

„Moc ti to sluší, Rose,“ řekla. „Budeš v klubu za hvězdu.“

„Umírám hlady,“ řekla Rose, „ale nestihnu se najíst.“

„Přichystám ti potom večeři zvlášť,“ řekla matka. „My s Eilis se najíme teď.“

Rose sáhla do kabelky a vytáhla peněženku. Otevřela ji a na polici položila šilinkovou minci. „Kdybys měla chuť zajít do kina,“ řekla směrem k Eilis.

„A co já?“ zeptala se matka.

„Až se vrátí, tak ti poví, o čem to bylo,“ opáčila Rose.

„No to jsem to pěkně dopracovala!“ řekla matka.

Všechny tři se rozesmály, ale za dveřmi už bylo slyšet, jak zastavuje a troubí auto. Rose si vzala golfové hole a byla pryč.

Později, když matka myla nádobí a Eilis utírala, někdo znovu zaklepal na dveře. Eilis otevřela a na prahu stálo děvče, které znala od vidění z potravin u Kellyho vedle katedrály.

„Slečna Kellyová mě posílá, abych vám vyřídila vzkaz,“ řekla dívka. „Chce s vámi mluvit.“

„Skutečně?“ zeptala se Eilis. „A řekla, o čem se mnou chce mluvit?“

„Ne. Jenom, že se tam máte dneska večer stavit.“

„Ale proč se mnou chce mluvit?“

„Propáníčka, to já nevím, slečno. Já se na to neptala. Mám se teda vrátit a zeptat se jí?“

„Ne, to není třeba. Ale jsi si jistá, že ten vzkaz je pro mě?“

„Určitě, slečno. Říkala, že za ní máte zajít.“

Vzhledem k tomu, že se stejně rozhodla nechat kino na jindy a účetní knihy už měla pro dnešek dost, převlékla se Eilis do jiných šatů, vzala si propínací svetr a vyšla ven. Šla Klášterní a Trámovou ulicí až na Tržiště a pak nahoru do kopce ke katedrále. Obchod slečny Kellyové měl zavřeno, a tak Eilis zaklepala na vedlejší dveře, které vedly do horního patra, kde slečna Kellyová bydlela. Ve dveřích se znovu objevilo děvče, které bylo předtím u nich doma, a řeklo jí, aby počkala v předsíni.

Eilis slyšela seshora hlasy a kroky, pak se děvče vrátilo s tím, že slečna Kellyová za chvíli přijde.

Znala slečnu Kellyovou od vidění, její matka však v obchodě nenakupovala, protože byl příliš drahý. Navíc měla pocit, že matka slečnu Kellyovou nemá příliš v lásce, i když ji nenapadal žádný důvod, proč by to tak mělo být. Říkalo se, že slečna Kellyová má nejlepší šunku ve městě a máslo z nejlepší mlékárny a vůbec všechno nejčerstvější, včetně smetany, ale Eilis si byla téměř jistá, že v obchodě nikdy nebyla, jen párkrát nahlédla dovnitř, když procházela kolem, a viděla slečnu Kellyovou, jak stojí za pultem.

Slečna Kellyová sešla pomalu po schodech do předsíně a rozsvítila.

„Takže,“ řekla, a pak ještě jednou, jakoby na pozdrav. Neusmála se.

Eilis už chtěla začít vysvětlovat, že pro ni poslala, a zeptat se zdvořile, zda nepřichází nevhod, ale způsob, jímž si ji slečna Kellyová měřila, ji přiměl k tomu, že raději mlčela. Chování slečny Kellyové bylo tak zvláštní, že Eilis uvažovala, jestli ji snad někdo jiný z města neurazil a ona si ji s ním nespletla.

„Tak tady vás máme,“ řekla slečna Kellyová.

Eilis si všimla několika černých deštníků opřených o věšák v předsíni.

„Proslýchá se, že jste bez práce a přitom máte hlavu na čísla.“

„Skutečně?“

„Ovšem, celé město, nebo alespoň každý, kdo něco znamená, sem chodí nakupovat, a tak se mi leccos donese.“

Eilis uvažovala, jestli to má být narážka na matčino důsledné nakupování v jiném hokynářství, ale nebyla si jistá, protože silná skla v brýlích slečny Kellyové zkreslovala výraz v její tváři.

„A v neděli tu vždycky máme takový nával, že nevíme, kam dřív. Taky jsme jediní, kdo má otevřeno. A chodí k nám všichni, dobří, špatní i nijací. Obyčejně otevírám po mši o sedmé, a mezi koncem deváté a koncem jedenácté tady nebývá k hnutí. Mám tu na výpomoc Mary, jenže ta je i ve svých světlejších momentech tak pomalá, že jsem se začala ohlížet po někom bystřejším, kdo by lidi aspoň poznal a dával jim správně nazpátek. Ovšem jenom na neděle, aby bylo jasno. Po zbytek týdne si poradíme samy. A vás mi někdo doporučil. Poptala jsem se na vás a bylo by to za sedm šilinků šest pencí, aspoň byste trochu vypomohla vaší máti.“

Eilis napadlo, že slečna Kellyová mluví, jako by líčila nějaké protrpěné příkoří, a že za každou větou pevně svírá rty.

„Tak a to je všechno, co jsem vám chtěla. Můžete začít hned v neděli, ale přijďte zítra, abyste si zapamatovala všechny ceny a naučila se zacházet s váhou a kráječem. Budete si muset svázat vlasy a u Dana Bolgera nebo Burkea O’Learyho si koupit pořádný pracovní plášť.“

Eilis si už do paměti zapisovala každé slovo rozhovoru, aby jej pak mohla vylíčit matce a Rose. Nenapadalo ji nic chytrého, co by slečně Kellyové mohla říct, aniž by ji otevřeně urazila, a tak raději mlčela.

„Takže?“ zeptala se slečna Kellyová.

Eilis došlo, že nabídku nemůže odmítnout. Pořád to bylo lepší než nic, a ona v tu chvíli měla méně než nic.

„Ovšemže, slečno,“ řekla. „Začnu, kdykoliv se vám to hodí.“

„A v neděli můžete zajít na mši o sedmé. Tak to děláme my. A otevřeme pak hned, jak skončí.“

„To je skvělé,“ řekla Eilis.

„No tak zítra přijďte. A kdybych měla moc práce, pošlu vás zase domů, nebo můžete zatím plnit sáčky s cukrem anebo, pokud budu mít čas, vám ukážu, jak to tady chodí.“

„Děkuji, slečno,“ řekla Eilis.

„Vaše máti bude ráda, že něco máte. A sestra taky,“ řekla slečna Kellyová. „Slyšela jsem, že je v golfu hotová přebornice. Tak se pěkně vraťte domů. Dveře si otevřete sama.“

Slečna Kellyová se otočila a vydala se pomalu po schodech nahoru. Cestou domů Eilis odhadovala, že zatímco matce udělá radost, že si může sama něco vydělat, v Rosiných očích pro ni práce za pultem hokynářství nebude dost dobrá. Zvažovala, jestli jí to Rose otevřeně řekne.

Cestou domů se stavila u své nejlepší kamarádky Nancy Byrneové a ukázalo se, že už je u ní také jejich společná kamarádka Annette O’Brienová. Vzhledem k tomu, že Byrneovi měli dole jen jednu místnost, která sloužila jako kuchyně, jídelna i obývací pokoj, a protože bylo zřejmé, že se Nancy chce podělit o nějaké novinky, z nichž část už Annette slyšela, využila Nancy Eilisin příchod jako záminku k tomu, aby se šly projít ven, kde si budou moci nerušeně povídat.

„Stalo se něco?“ zeptala se Eilis, hned jak vyšly na ulici.

„Počkej, dokud nebudem co nejdál od domu,“ řekla Nancy. „Máti něco tuší, ale já jí nic neřeknu.“

Sešly dolů z Klášterního vrchu, přešly silnici U Mlýnského parku a pokračovaly po nábřeží k Ringwoodu.

„Klofla George Sheridana,“ řekla Annette.

„Kdy?“ zeptala se Eilis.

„V neděli na zábavě v Literárním spolku,“ řekla Nancy.

„Měla jsem za to, žes tvrdila, že nejdeš.“

„To jsem tvrdila, ale nakonec jsem šla.“

„Protančila s ním večer,“ řekla Annette.

„Neprotančila. Jen poslední čtyři tance a pak mě doprovodil domů. Ale všichni to viděli. Divím se, že se ti to ještě nedoneslo.“

„A kdy se s ním zase uvidíš?“ zeptala se Eilis.

„To netuším,“ vzdychla Nancy. „Možná, až ho příště zase potkám někde na ulici. Včera kolem mě projížděl autem a zatroubil. Být tam v neděli ještě někdo jiný, chci říct někdo v jeho postavení, tak by s ní určitě taky tancoval. Jenomže nebyl. Přišel s Jimem Farrellem a ten tam jen stál a civěl na nás.“

„To jsem zvědavá, co tomu řekne jeho matka, jestli na to přijde,“ řekla Annette. „Je úplně příšerná. Strašně nerada do toho krámu chodím, když tam George není. Máma mě tam jednou poslala, abych zašla pro dva plátky slaniny, a ta bába mi řekla, že slaninu na páry nevede.“

Pak jim Eilis řekla o tom, jak jí slečna Kellyová nabídla o nedělích práci ve svém hokynářství.

„Doufám, žes jí řekla, kam si to má laskavě strčit,“ řekla Nancy.

„Řekla jsem, že to beru. Nic mi to neudělá. A navíc si tím pádem můžu dovolit zajít s vámi za svoje do spolku a dohlídnout, aby tě nikdo nezneužíval jen tak pro pobavení.“

„Ale tak to nebylo,“ řekla Nancy. „Byl milý.“

„Kdy se s ním zase uvidíš?“ opakovala Eilis.

„Zajdeš tam v neděli se mnou?“ zeptala se Nancy. „Třeba tam ani nebude, ale Annette nemůže a já budu potřebovat podporu, kdyby se náhodou objevil a nepřišel pro mě nebo se na mě třeba ani nepodíval.“

„Asi budu po celém dni u Kellyové příšerně utahaná.“

„Ale půjdeš, že jo?“

„Už jsem tam celou věčnost nebyla,“ řekla Eilis. „A jdou mi na nervy všichni ti balíci z okolí, a kluci z města jsou snad ještě horší. Do jednoho přiopilí a jediné, co je zajímá, je, jak tě dostat do Koželužné.“

„George takový není,“ řekla Nancy.

„Na to je moc velká fajnovka – ten by do Koželužné ani nepáchnul,“ řekla Annette.

„Tak mu zkusíme říct, aby do budoucna zvážil prodej slaniny na páry,“ řekla Eilis.

„Nikdo mu nic říkat nebude,“ řekla Nancy. „Ale vážně chceš dělat u té Kellyové? Tu by ta slanina taky mohla zajímat.“

V průběhu příštích dvou dní prošla slečna Kellyová s Eilis celý obchod, položku za položkou. Když si Eilis řekla o kus papíru, aby si mohla poznamenat různé druhy čaje a velikosti balení, odbyla ji slečna Kellyová s tím, že by jenom plýtvala časem, kdyby si všechno zapisovala. Mnohem lepší podle ní bylo všechno si rovnou zapamatovat. Cigarety, máslo, čaj, chleba, mléko v lahvích, balíčky sušenek, dušená šunka a hovězí lunchmeat patřily v neděli k nejprodávanějšímu zboží; hned po nich přišly na řadu plechovky sardinek a lososa, konzervy s mandarinkami, hruškami a ovocným salátem, sklenice s kuřecí a šunkovou pěnou, sendvičová pomazánka a tatarská omáčka. Každou z těchto věcí slečna Eilis nejdříve ukázala a pak jí sdělila, kolik stojí. Když měla pocit, že si Eilis ceny pamatuje, přešla k dalšímu zboží, jako jsou mrkev a smetana, lahve s limonádou, rajčata, hlávky salátu, čerstvé ovoce a nanuky.

„A taky v neděli přijdou lidi, co si sem s prominutím chodí pro věci, které si měli nakoupit přes týden. Ale co nadělám, že?“ Slečna Kellyová znechuceně našpulila rty a jmenovala mýdlo, šampon, toaletní papír a zubní pastu a oznamovala, kolik co z toho stojí.

Někteří, dodávala, si v neděli kupovali sáčky cukru nebo soli, anebo dokonce pepř, ale těch bylo jen málo. A byli i takoví, kteří si chodili pro cukrový sirup a jedlou sodu nebo mouku, ale většina těchhle věcí se prodávala hlavně v sobotu.

A vždycky jsou tu děti, říkala slečna Kellyová, které chodí na čokoládové tyčinky a karamelky, sáčky šumáku nebo gumové bonbony, a mužští, kteří si přijdou pro kusovky a zápalky, ale o ty se postará Mary, protože je příliš tupá, aby mohla brát velké objednávky a pamatovat si ceny, a často je, pokračovala slečna Kellyová, spíš přítěží než k pomoci, když se do krámu nahrne spousta lidí.

„Nemůžu jí vtlouct do hlavy, aby na lidi přestala bezdůvodně civět. Natož na některé stálé zákazníky.“

Eilis viděla, že obchod je dobře zásobený. Nabízel řadu různých značek čaje, z nichž některé byly velmi drahé, a všechny stály víc než v Hayesově hokynářství v Klášterní, v L&N v Trámové nebo u Sheridanů na Tržišti.

„Budete se muset naučit, jak sypat cukr do sáčků a jak zabalit bochník chleba,“ řekla slečna Kellyová. „To je, musím nechat, jedna z věcí, v nichž je Mary dobrá, pánbůh jí pomáhej.“

Eilis si všimla, jak během těch dní, kdy dostávala školení, slečna Kellyová pokaždé změnila tón hlasu, když do obchodu vešel nový zákazník. Někdy neříkala vůbec nic, jen zatínala čelisti a stála za pultem v postoji, který jasně naznačoval, že jí přítomnost zákazníka není po chuti a že čeká jen na chvíli, kdy z jejího obchodu zase odejde. Na jiné se stroze usmívala a snášela je jakoby s neradostnou útrpností, a když si od nich brala peníze, tvářila se, jako by jim dělala kdovíjakou laskavost. A pak tu byli zákazníci, které vítala s otevřenou náručí a oslovovala je jménem. Mnozí u ní měli otevřený účet, a tak nedocházelo k žádným peněžním transakcím, ale částky se zaznamenávaly do knihy, zatímco padaly dotazy na zdraví a poznámky o počasí a kvalitě šunky nebo slaniny, nebo nabídky pečiva – od běžných bochníků přes šišky s kachními játry až po rozinkový chlebíček.

„A snažím se zaučit tuhle mladou dámu,“ řekla zákaznici, které si, jak se zdálo, cenila ze všech nejvíc, ženě s čerstvou trvalou, kterou Eilis nikdy předtím neviděla. „Snažím se ji zaučit a doufám, že v sobě má kromě dobré vůle i něco navíc, protože takové Mary, pánbůh jí pomáhej, vůle rozhodně nechybí, ale moc platné jí to není, kdepak, je to dočista k ničemu. Snad bude bystrá, chytrá a spolehlivá, jenže takovou aby dneska člověk pohledal.“

Eilis pohlédla na Mary, která přešlapovala u kasy a bedlivě naslouchala.

„Jenže pánbůh nás stvořil všelijaké,“ řekla slečna Kellyová.

„To máte pravdu, slečno Kellyová,“ řekla žena s trvalou, ukládajíc nákup do síťové tašky. „Ale nakonec není proč si stěžovat, není to tak? Vždyť je taky potřeba, aby někdo zametal ulice.“

V sobotu si za peníze vypůjčené od matky koupila u Dana Bolgera tmavozelený pracovní plášť. Večer si jí řekla o budík – ráno bude muset vstávat před šestou.

Poté co Jack, který jí byl věkem nejblíže, následoval oba starší bratry do Birminghamu, přestěhovala se Eilis do jejich pokoje a přenechala Rose místnost, kterou předtím sdílely a v níž matka každé ráno uklidila a pečlivě všechno srovnala. Měla jen nízkou penzi, a tak byly závislé na příjmech Rose, zaměstnané v kanceláři Davisových mlýnů. Její plat pokrýval téměř veškeré jejich náklady. Všechno, co měly navíc, přicházelo sporadicky od chlapců z Anglie. Dvakrát ročně během výprodejů jezdila Rose do Dublinu, odkud se v lednu pokaždé vracela s novým pláštěm a kostýmem a v srpnu zase s novými šaty a svetříky, sukněmi a halenkami, které často vybírala s ohledem na to, aby hned nevyšly z módy, a ukládala je do skříně na příští rok. Většina Rosiných známých byly vdané ženy, často starší, s už odrostlými dětmi, nebo manželky mužů zaměstnaných v bankách, které si mohly dovolit chodit v létě po večerech na golf a o víkendech hrát smíšenou čtyřhru.

Rose bylo třicet a Eilis se zdála s každým rokem půvabnější, i když přesto, že už měla několik známostí, zůstávala svobodná. Často říkávala, že má mnohem lepší život než většina jejích bývalých spolužaček, které ve městě potkávala s kočárky. Eilis byla na svou sestru pyšná – na to, jak dbá o svůj vzhled a jak si dává záležet na tom, s kým se ve městě i v klubu stýká. Věděla, že Rose se pro ni také pokoušela získat práci u nich v kanceláři a že je to Rose, kdo jí platí učebnice, když teď studuje vedení účtů a základy účetnictví, ale byla si také vědoma toho, že v celém Enniscorthy přinejmenším pro tuto chvíli o pořádnou práci nezavadí, což platilo pro všechny, bez ohledu na kvalifikaci.

Eilis o nabídce slečny Kellyové Rose neřekla. Ale jak procházela zaškolením, uchovávala v paměti každou maličkost a všechno pak dopodrobna líčila matce, která se smála a chtěla po ní, aby některé momenty popisovala znovu.

„Ta Kellyová,“ říkala maminka, „je stejně nesnesitelná jako její matka, a to jsem od někoho, kdo tam kdysi pracoval, slyšela, že byla hotovým ztělesněním ďábla. A přitom byla před svatbou jen děvečkou u Roche. U Kellyho bývala kromě krámu také ubytovna a pro všechny, kdo u ní pracovali, nebo tam jenom bydleli či nakupovali, byla ztělesněním ďábla. Pokud ovšem neměli hromadu peněz nebo nepatřili k duchovenstvu.“

„Jsem tam jen do té doby, než se objeví něco jiného,“ namítla Eilis.

„To jsem taky řekla Rose, když jsem s ní o tom mluvila,“ souhlasila matka. „A kdyby se ti do toho chtěla míchat, tak ji neposlouchej.“

Ale Rose se o budoucím zaměstnání Eilis u slečny Kellyové ani nezmínila. Místo toho jí věnovala světle žlutý propínací svetřík, který sama téměř nenosila, a trvala na tom, že jí ta barva nesedí, zatímco Eilis půjde lépe k vlasům. Dala jí také rtěnku. V sobotu byla dlouho do noci venku, takže nebyla doma, když si šla Eilis brzy lehnout – přestože Nancy s Annette vyrazily do kina –, aby byla ráno čerstvá, vzhledem k tomu, že ji čekal první pracovní den u slečny Kellyové.

Jen jedinkrát v životě, a to už hodně dávno, byla Eilis v kostele na sedmé – jednou o Vánocích, když byl tatínek ještě naživu a chlapci bydleli doma. Pamatovala si, jak se s maminkou po špičkách vykradly z domu, zatímco ostatní spali, a dárky nechaly pod stromečkem nahoře v obývacím pokoji a jak se vrátily právě ve chvíli, kdy chlapci a Rose s tatínkem začali s rozbalováním. Vybavovala si tmu, zimu a příjemně prázdné město. Tentokrát vyšla z domu ve chvíli, kdy odzvonilo dvacet minut do sedmé, v papírové tašce si nesla pracovní plášť, vlasy měla svázané do ohonu, a jak procházela ulicemi ke katedrále, ujišťovala se, že dorazí včas.

Vzpomínala si, že tenkrát před lety o Vánocích byly lavice v prostřední řadě katedrály téměř všechny plné. Ženy, které před sebou měly dlouhé dopoledne v kuchyni, potřebovaly začít brzy ráno. Rozhlédla se, jestli neuvidí slečnu Kellyovou, ale všimla si jí až při přijímání, kdy se ukázalo, že celou dobu seděla vedle ní přes uličku. Dívala se za ní, jak kráčí hlavní uličkou s rukama sepjatýma a očima sklopenýma k zemi, následována Mary, která měla na hlavě černou mantilu. Napadlo ji, že se obě postí, zrovna tak jako ona, a uvažovala, kdy asi budou snídat.

Když bylo po mši, rozhodla se nečekat na slečnu Kellyovou v katedrále, ale postávala chvíli u novinového stánku, kde zrovna rozdělávali balíky s novinami, a pak přešla ke krámu a čekala před domem. Když se slečna Kellyová konečně objevila, nepozdravila, ani se na ni neusmála, ale zamířila nevrle k bočnímu vchodu a přikázala Eilis a Mary, aby počkaly venku. Když odemkla hlavní vchod obchodu a rozsvítila světla, šla Mary dozadu a začala nosit bochníky chleba na pult. Eilis došlo, že je to včerejší chléb – v neděli se chleba nerozvážel. Stoupla si a sledovala slečnu Kellyovou, jak rozbaluje novou ruličku dlouhé mucholapky a přikazuje Mary, aby si stoupla na pult, upevnila ji na strop a sundala starou, která už byla celá pokrytá mrtvými mouchami.

„Nikdo nemá v lásce mouchy,“ řekla slečna Kellyová, „a zvlášť ne v neděli.“

Zanedlouho přišli do obchodu dva nebo tři lidé pro cigarety. Přestože Eilis už měla na sobě plášť, nařídila slečna Kellyová Mary, aby se o ně postarala. Když odešli, poslala slečna Kellyová Mary nahoru, aby uvařila konvici čaje a odnesla ji do novinového stánku výměnou, jak Eilis pochopila, za výtisk Sunday Press, který slečna Kellyová přehnula a odložila stranou. Eilis zaznamenala, že ani slečna Kellyová, ani Mary zatím nic nejedly ani nepily. Slečna Kellyová ji vedla do zadní místnosti.

„Tamhleten chleba,“ řekla a ukázala na stůl, „je nejčerstvější.“ Přivezli ho včera večer až od Stafforda, ale bude jen pro zvláštní zákazníky. Takže na něj za žádnou cenu nesahejte. Ten druhý bude pro většinu ostatních dobrý až dost. A nemáme rajčata. Tamhleta se nesmí nikomu dostat, jen pokud vydám zvláštní pokyny.“

Po mši o deváté dorazil první nápor lidí. Ti, kdo chtěli cigarety a sladkosti, jakoby už věděli, že se mají obrátit přímo na Mary. Slečna Kellyová stála stranou a střídavě sledovala dveře a Eilis. Zkontrolovala každou částku, kterou Eilis zapsala, rázně jí poradila, když si nemohla vzpomenout na cenu, a sama po ní všechno znovu zapsala a přepočítala a nedovolila jí vrátit zákazníkovi zpátky, dokud sama neviděla, čím platí. Kromě toho zdravila jisté zákazníky jménem a posílala je dopředu trvajíc na tom, že Eilis hned všeho nechá a bude se jim věnovat.

„Á, paní Prendergastová,“ řekla, „tahle nová se vám bude hned věnovat a Mary vám potom všechno odnosí do vozu.“

„Nejdřív musím dodělat tohle,“ řekla Eilis, které k dokončení jiné zakázky zbývalo sečíst už jen pár položek.

„Ať to dodělá Mary,“ řekla slečna Kellyová.

Tou dobou už byla u pultu fronta nejméně pěti zákazníků. „Teď jsem na řadě já,“ křikl jeden z nich, když se slečna Kellyová vrátila k pultu s další dávkou chleba.

„Prosím vás, pane, máme tu plno, takže budete muset počkat, až na vás přijde řada.“

„Ale já už byl na řadě,“ říkal ten muž, „a přitom jste vzaly tady tu paní.“

„Takže co si přejete?“

Muž držel v ruce nákupní seznam.

„Eilis se vám bude hned věnovat,“ řekla slečna Kellyová, „ale až obslouží tady paní Murphyovou.“

„Ta taky přišla až po mně,“ říkal muž.

„Obávám se, že se mýlíte,“ řekla slečna Kellyová. „Tak Eilis, pospěšte si, tady pán už čeká. Nikdo tu nemá času nazbyt, takže přijde okamžitě na řadu, hned po paní Murphyové. Kolik jste říkala, že stojí tenhle čaj?“

A tak to šlo až téměř do jedné hodiny. Neměly jedinou přestávku, nic k jídlu ani k pití a Eilis padala hlady. Nikdo nebyl obsloužen tak, jak přišel. Slečna Kellyová prozradila některým svým zákaznicím, mezi nimiž byly také dvě, které se znaly s Rose a přátelsky Eilis pozdravily, že má vzadu krásná čerstvá rajčata. To, že Eilis ty dámy zná, na ni podle všeho udělalo dojem. Sama jim rajčata vážila, přičemž jiným zákaznicím tvrdila, že dnes žádná rajčata nemá, a to vůbec žádná. Upřednostňovaným zákazníkům přinášela otevřeně, téměř pyšně onen čerstvý chléb. Eilis si uvědomovala, že v celém městě není žádný jiný obchod, který by byl tak dobře zásobený, a k tomu měl otevřeno v neděli dopoledne, nicméně zároveň měla pocit, že sem lidé chodí jenom ze zvyku, že jim čekání vesměs nijak nevadí, a že jim snad to strkání a tlačenice dělají dokonce dobře.

I když si předsevzala, že se o svém dni u slečny Kellyové večer u jídla sama nezmíní, pokud Rose téma nenadhodí jako první, neudržela se, a sotva dosedly ke stolu, začala líčit zážitky z nové práce.

„Já do toho krámu vkročila jen jednou,“ řekla Rose, „když jsem šla z kostela, a ona napřed obsloužila Mary Delahuntovou. V tu ránu jsem se otočila a šla jsem pryč. A něco tam páchlo. Nemám tušení, co to mohlo být. Zotročuje tam tu malou holku, není to tak? Vzala ji k sobě z kláštera.“

„Její táta byl docela hodný člověk,“ řekla matka, „ale byla bez šance, protože její matka byla, jak jsem ti říkala, Eilis, ztělesněné zlo. Říkalo se, že když se u nich opařila jedna z děveček, nenechala ji ani zajít k doktorovi. Ta ženská tam Nelly zaměstnávala od chvíle, co se naučila chodit. Nikdy ji nepustila ven, to je celý její problém.“

„Nelly Kellyová?“ zeptala se Rose. „Tak se doopravdy jmenuje?“

„Ve škole se jí říkalo jinak.“

„Jak?“

„Všichni jí říkali Nelly Zelí. Jeptišky neměly šanci nám v tom zabránit. Dobře si na ni pamatuju, byla asi o rok nebo dva níž. V klášteře U Milosrdných se za ní vždycky táhlo tak pět šest děvčat a pokřikovalo za ní ‚Kyselý Zelí ‘. Ani se nedivím, že tak zatrpkla.“

Chvíli bylo ticho, zatímco Rose s Eilis si to rovnaly v hlavě.

„Člověk neví, jestli se má smát, nebo plakat,“ řekla Rose.

V průběhu večeře se ukázalo, že Eilis dokáže napodobit hlas slečny Kellyové tak věrně, až se sestra s matkou musejí smát. Ráda by věděla, jestli je sama, komu to připomíná, jak Jack, nejmladší z bratrů, vždycky imitoval nedělní kázání, sportovní komentátory z rádia, učitele ze školy a řadu dalších lidí z města a jak se u toho vždycky všichni nasmáli. Netušila, jestli si sestra s maminkou uvědomují, že je to poprvé od té doby, co se Jack vypravil za staršími bratry do Birminghamu, co mají u stolu takhle veselo. Měla velkou chuť se o tom zmínit, ale věděla, že maminku by to roztesknilo. Dokonce i když od něho přišel dopis, koloval z ruky do ruky beze slova. A tak dál napodobovala slečnu Kellyovou a přestala až ve chvíli, kdy někdo přijel vyzvednout Rose, aby šla na golf, a Eilis s matkou sklidily ze stolu a pustily se do mytí nádobí.

V devět hodin večer zazvonila Eilis u Nancy Byrneové s vědomím, že nevěnovala dostatečnou péči svému vzhledu. Umyla si vlasy a hodila na sebe letní šaty, ale cítila, že k eleganci má daleko, a byla smířená s tím, že pokud zůstane Nancy déle než na jeden tanec s Georgem Sheridanem, vydá se zpátky domů sama. Byla ráda, že ji Rose před odchodem z domu neviděla, protože by nepochybně trvala na tom, aby si něco udělala s vlasy, nalíčila se a celkově se víc upravila.

„Takže zásada je,“ řekla Nancy, „že o George Sheridana okem nezavadíme, ani kdyby tam byl s celou sešlostí z ragbyového klubu, nebo tam třeba vůbec nebyl. V neděli ta jejich sešlost jezdívá často do Courtownu. Takže musíme být hluboce zabrané do hovoru. A s nikým jiným netančím, kdyby náhodou zrovna dorazil a uviděl mě. A pokud by si to k nám někdo namířil, že nás chce vyzvat na parket, prostě se zvedáme a odcházíme na záchod.“

Bylo zřejmé, že Nancy s pomocí své sestry a matky, jimž oběma se nakonec svěřila s tím, že minulou neděli tančila s Georgem Sheridanem, věnovala nemalé úsilí svému vzhledu. Den předtím si nechala udělat účes. Měla na sobě modré šaty, které Eilis předtím viděla jen jednou, a zrovna se líčila u zrcadla v koupelně, kam za ní její sestra i matka střídavě docházely s radami a slovy ocenění a obdivu.

Klášterní ulicí prošly mlčky do Kostelní a pak zahnuly do Zámecké, kde vešly do budovy Literárního spolku a vystoupaly po schodech nahoru do sálu. Eilis se Nancy nedivila, že je tak nervózní. Byl to už rok, co ji právě v tomhle sále potupně opustil její tehdejší přítel, který se tu jednou objevil s jinou a protančil s ní celý večer, aniž si Nancy, která se na to musela dívat, vůbec všiml. Později odjel do Anglie a domů se vrátil jenom nakrátko, aby se s tou druhou oženil. George Sheridan byl nejen hezký a měl auto, ale vedl výborně prosperující obchod na Tržišti. Po smrti své matky ho měl celý zdědit. Rozhlížely se po parketu předstírajíce, že nehledají nikoho konkrétního, a Eilis uvažovala, že pro Nancy, která prodávala v masně u Buttleových, musí být představa známosti s Georgem Sheridanem snem, z něhož se nechce nikdy probudit.

Na parketu se vlnilo několik párů a nedaleko východu postávalo pár mladíků.

„Vypadají, jako by vyrazili na dobytčí trh,“ řekla Nancy. „Bože, jak já tu pomádu nesnáším.“

„Kdyby si to sem někdo z nich náhodou namířil, tak okamžitě vstávám,“ řekla Eilis, „a ty mu řekneš, že se mnou musíš do šatny.“

„Škoda že nepijeme z lahve a nemáme předkus ani mastné vlasy,“ řekla Nancy.

Sál se postupně zaplňoval, ale po Georgi Sheridanovi nebylo ani vidu, ani slechu. A i když sálem přecházeli tanečníci pro partnerky, Nancyiným a Eilisiným směrem se nikdo nevydal.

„Budou si o nás šuškat, že jsme čekanky,“ řekla Nancy.

„Mohli by si šuškat i horší věci,“ řekla Eilis.

„To je pravda. Třeba že jsme autobus do Courtnacuddy?“ řekla Nancy.

Dokonce i když se obě konečně přestaly smát a začaly se znovu rozhlížet po sále, jedna z nich co chvíli znovu dostala záchvat smíchu a druhá se od ní nakazila.

„Musíme vypadat jako blázni,“ řekla Eilis.

V tom Nancy vedle ní zvážněla. Když se Eilis podívala směrem k baru, kde se prodávalo pití, zjistila, že George Sheridan s Jimem Farrellem a některými dalšími jejich známými z ragbyového klubu mezitím dorazili a že je s nimi také několik děvčat. Otec Jima Farrella měl v Trámové ulici hospodu.

„A je to,“ zašeptala Nancy. „Jdu domů.“

„Počkej, neblázni,“ řekla Eilis. „Až dohrají tuhle sérii, zajdeme na záchod a probereme, co dál.“

Počkaly tedy a pak se vydaly přes prázdný parket. Eilis předpokládala, že si jich George Sheridan musel všimnout. Na záchodě Nancy přesvědčila, aby zatím nic nepodnikala, že se spolu vrátí zpátky, jakmile bude další tanec v plném proudu. Eilis cestou přes sál pohlédla směrem, kde stál George s přáteli, a zachytila jeho pohled. Zatímco se rozhlížely a hledaly místo k sezení, zrudla Nancy do nachova, jako někdo, koho jeptišky poslaly za dveře na hanbu. Mlčky si sedly, zatímco kolem nich se tančilo. Eilis by ráda Nancy povzbudila, ale napadaly ji jen samé nejapnosti, a tak raději mlčela, přestože jí bylo jasné, že na ně musí být žalostný pohled, pokud si jich někdo všímá. Rozhodla se, že kdyby Nancy ještě jen naznačila, že by se, až dohrají sérii, měly zvednout a odejít, nebude tentokrát protestovat. Vlastně si ani nic jiného nepřála; věděla, že dříve nebo později se tomu spolu zasmějí.

Ale po skončení série k nim po parketu přešel George, a dokonce ještě než hudba začala znovu hrát, požádal Nancy o tanec. Když Nancy vstávala, usmál se na Eilis a ona se usmála na něj. Začali tančit, přičemž George něco nonšalantně vykládal, zatímco na Nancy bylo vidět, jak se ze všech sil snaží vypadat radostně a uvolněně. Eilis se raději dívala jinam, aby ji neuváděla do ještě větších rozpaků, a pak zírala do země v naději, že pro ni nikdo nepřijde. Nejjednodušší by bylo, říkala si, kdyby George rovnou požádal Nancy o další tanec a ona by mohla v tichosti zmizet.

Namísto toho se k ní vrátili a oznámili jí, že si jdou k baru pro limonádu a že George by rád pozval také Eilis. Vstala a přešla s nimi na druhou stranu sálu. Jim Farrell stál u baru a držel Georgeovi místo. Někteří jejich další přátelé, z nichž Eilis jednoho nebo dva znala jménem a další podle vidění, stáli poblíž. Když se blížili, Jim Farrell se otočil čelem k nim, ale loktem se dál opíral o barový pult. Změřil si Nancy i Eilis od hlavy k patě pohledem, aniž jim pokynul na pozdrav nebo řekl jediné slovo, a pak přistoupil k Georgeovi a něco mu řekl.

Poté začali znovu hrát a někteří jejich známí šli tančit, Jim Farrell však zůstal na místě. Jakmile George podal Nancy a Eilis sklenice s limonádou, představil obě Jimovi Farrellovi, který jen stroze pokynul, ani se nenamáhal podat jim ruku. George vypadal poněkud zaraženě a chvíli jen stál a upíjel limonádu. Řekl něco Nancy a ona odpověděla. Pak se znovu napil. Eilis byla zvědavá, co udělá. Bylo zřejmé, že jeho známému se Nancy a Eilis nezamlouvají a že nemá v úmyslu se s nimi bavit. Eilis litovala, že přijala jejich pozvání. S pohledem upřeným do země upíjela ze sklenice. Pak zvedla oči a uviděla, jak si Jim Farrell chladně prohlíží Nancy. Když si všiml, že ho sleduje, pootočil se a stejně lhostejně se zahleděl na ni. Na sobě měl, jak si všimla, drahé sportovní sako a košili s kravatou.

George postavil sklenici na pult a vyzval Nancy k tanci. Pokynul Jimovi, jako by mu chtěl naznačit, že má udělat totéž. Nancy se usmála na George, pak na Eilis a na Jima, odložila pití a šla s ním na parket. Vypadala teď klidnější a šťastná. Eilis se rozhlédla a zjistila, že jsou u baru s Jimem Farrellem sami a že na dámské straně sálu nezůstalo ani jedno volné místo. Pokud se nevydá znovu na záchod nebo domů, je tu v pasti. Jim Farrell k ní přikročil blíž a na okamžik se zdálo, že ji chce požádat o tanec. Eilis cítila, že nemá na vybranou, a tak byla připravená souhlasit; nechtěla urazit Georgeova známého. Ale ve chvíli, kdy se rozhodla, si to Jim Farrell podle všeho rozmyslel, ustoupil, a jako by byla vzduch, začal se téměř pánovitě rozhlížet po sále. Ani jednou už na ni nepohlédl, a tak když skončila série, vyhledala Eilis Nancy, tiše jí oznámila, že odchází a že se brzy uvidí. Potřásla si rukou s Georgem a omluvila se, že je unavená, a pak co nejdůstojněji opustila sál.

Druhého dne u večeře vyprávěla všechno matce a Rose. Zprvu je zaujala novinka, že Nancy tančila dvě neděle po sobě s Georgem Sheridanem, ale mnohem víc je dopálilo, když jim Eilis vyprávěla, jak hrubý k ní byl Jim Farrell.

„Být tebou, tak už do toho spolku ani nepáchnu,“ řekla Rose.

„Tatínek se kdysi znával s jeho otcem,“ řekla matka. „Před lety spolu párkrát byli na dostizích. A táta občas zašel k Farrellovým do výčepu. Je to moc dobře vedený lokál. A jeho matka je přece tak milá, původem je Dugganová z Glenbrienu. To ho musel takhle zkazit ten ragbyový klub a jeho rodiče jsou jistě nešťastní, že mají ze syna takového náfuku, zvlášť když mají jen jeho.“

„Chová se jako náfuka a taky tak vypadá,“ řekla Rose.

„Jisté je, že včera neměl dobrou náladu,“ řekla Eilis. „Co já vím. Nejspíš si myslí, že by se George měl věnovat někomu důležitějšímu než Nancy.“

„To není žádná omluva,“ řekla matka. „Nancy Byrneová patří k nejhezčím děvčatům ve městě a George by se mohl považovat za šťastlivce, kdyby ji dostal.“

„Jen jestli tak uvažuje i jeho matka,“ řekla Rose.

„Někteří hokynáři v tomhle městě,“ řekla matka, „hlavně ti, co levně nakupují a draze pak prodávají, nemají než nějakých pár metrů pultu a celé dny nedělají nic jiného, než že za ním vysedávají a vyhlížejí zákazníky. Moc by mě zajímalo, jak přišli na to, že jsou něco víc než ostatní.“

I když Eilis dostávala od slečny Kellyové za své nedělní služby jen sedm šilinků šest pencí týdně, slečna pro ni často posílala i jindy – třeba když si potřebovala zajít ke kadeřníkovi a nechtěla zavřít obchod, nebo když bylo třeba sundat z polic všechny plechovky, oprášit je a vrátit zpátky na místo. Pokaždé dala Eilis dva šilinky, ale držela ji v obchodě celé hodiny, během nichž si stěžovala na Mary, kdykoliv měla příležitost. Navíc vždycky když Eilis odcházela, dávala jí bochník chleba, který nebyl, jak Eilis dobře věděla, čerstvý, prý aby ho odnesla matce.

„Musí žít v přesvědčení, že jsme žebráci,“ říkala matka. „K čemu nám je okoralý chleba? Rose bude zuřit. Až pro tebe zase pošle, tak tam nechoď. Řekni, že máš práci.“

„Ale já nemám práci.“

„Určitě se objeví něco lepšího. Každý den se za to modlím.“

Matka ze starého chleba udělala strouhanku a upekla nadívanou vepřovou. Před Rose se o původu strouhanky nezmínila.

Jednou u oběda jim Rose, která v jednu hodinu přicházela domů a o tři čtvrtě hodiny později se zase vracela do kanceláře, vyprávěla, že se předešlého večera na golfu setkala s knězem, jistým otcem Floodem, který se před lety znal s tatínkem a maminku znával, když byla ještě malá. Přijel z Ameriky na dovolenou a doma byl naposledy ještě před válkou.

„Flood, říkáš?“ zeptala se matka. „Kolem Monageeru bývaly kdysi Floodových mraky, ale nepamatuju si, že by se někdo z nich dal na kněze. Nemám tušení, co s nimi je a kam se všichni poděli.“

„A co Murphy a Flood, ten hotel ve městě?“ zeptala se Eilis.

„To je něco jiného,“ odpověděla matka.

„Ať tak nebo tak,“ pokračovala Rose, „pozvala jsem ho k nám na večeři, když říkal, že by tě zase rád viděl, a zítra prý přijde.“

„Propána,“ řekla matka. „Co by takový americký kněz mohl chtít k večeři? Musím sehnat vařenou šunku.“

„Ta je nejlepší od slečny Kellyové,“ řekla Eilis se smíchem.

„Od slečny Kellyové nikdo nic kupovat nebude,“ opáčila Rose. „Otec Flood sní, co mu nabídneme.“

„Co třeba vařenou šunku s rajčaty a salátem nebo rostbíf, nebo myslíš, že by raději opečenou klobásu s bramborem?“

„Může to být cokoliv,“ řekla Rose. „Hlavně když k tomu bude spousta tmavého chleba s máslem.“

„Tak se najíme nahoře v jídelně a vytáhneme sváteční porcelán. Třeba kdybych někde dostala kousek lososa. To by snad jedl.“

„Je moc milý,“ řekla Rose. „A rád sní všechno, co mu dáš.“

Table of Contents

Část první