(ukázka)

Přeložila Lenka Pavlovská

ISBN 978-80-204-3998-7

GHOSTWRITTEN

First published in Great Britain by Sceptre,

an imprint of Hodder & Stoughton, London, 1999

Copyright © 1999 by David Mitchell

Translation © Lenka Pavlovská, 2005, 2016

…A já, který tvrdím, že vím o tolik víc – co když i mně unikla ta příčina všech příčin?

Někteří lidé říkají, že nám není souzeno ji poznat a že jsme bohům tím,

čím chlapcům mouchy, které za letního dne zabíjejí; a jiní naopak tvrdí,

že ani vrabec neztratí pírko, které mu z křidélka nesetře prst Boží.

- Thornton Wilder: Most Svatého Ludvíka krále -

OKINAWA

Kdo mi to dýchá za krk?

Otočil jsem se. Automatické dveře z tónovaného skla zasyčely a zavřely se. Prázdnou hotelovou halu ozařovalo jasné světlo. Umělé kapradiny se zlehka pohupovaly nahoru a dolů. Na rozpáleném parkovišti se nic ani nepohnulo. V pozadí jen řada palem a hluboké nebe.

„Pane?“

Otočil jsem se. Recepční stále čekala s tužkou v napřažené ruce a úsměvem nažehleným jako její uniforma. Viděl jsem póry pod jejím make-upem, slyšel ticho skryté za melodií hotelové hudby a za tím tichem spěch.

„Jmenuji se Kobajaši. Před chvílí jsem volal z letiště. Chtěl jsem rezervovat pokoj.“ Dlaně mě brněly. Jako bych v nich měl jehly.

„Ach ano, pan Kobajaši…“ No tak mi nevěří, a co má být? Nečistí se věčně zapisují na recepcích pod falešnými jmény. Jen proto, aby mohli v klidu smilnit s lidmi, které ani pořádně neznají. „Kdybyste byl prosím tak laskav a mohl mi tady vyplnit svoje jméno a adresu, pane… a povolání.“

Ukázal jsem jí zavázanou ruku. „Obávám se, že to budete muset vyplnit za mě.“

„Samozřejmě… Jak se vám to proboha stalo?“

„Přivřel jsem si ji ve dveřích.“

Zatvářila se soucitně a obrátila formulář. „Vaše povolání, pane Kobajaši?“

„Jsem programátor. Dělám na zakázku programy pro různé společnosti.“

Zamračila se. Na to neměla kolonku. „Aha, to znamená žádná společnost jako taková, takže…“

„Můžeme tam napsat firmu, pro kterou pracuji zrovna teď.“ Jen klid. Technické oddělení Společenstva se už postará o důkazy.

„V pořádku, pane Kobajaši… Vítejte v hotelu Okinawské zahrady.“

„Děkuji.“

„Přijel jste na Okinawu pracovně, nebo jako turista, pane Kobajaši?“

Je v tom jejím úsměvu něco potutelného? Nebo podezíravého?

„Částečně pracovně, částečně jako turista.“ Naladil jsem svůj hlas na alfa vlny.

„Přeji vám příjemný pobyt. Zde je váš klíč, pane. Pokoj 307. Kdybyste cokoli potřeboval, neváhejte a obraťte se na nás.“

Potřeboval? Od tebe? „Děkuji.“

Nečistá, nečistá! Tihle Okinawané nikdy nebyli čistokrevní Japonci. Mají jiné, slabší předky. Když jsem se otočil a odcházel směrem k výtahu, mimosmyslové vnímání mi napovědělo, že se ušklíbla. Sotva by se ušklebovala, kdyby věděla, s jakým mozkem má tu čest. Ale taky na ni dojde, jako na všechny ostatní.

V obrovském hotelu bylo mrtvo. Tiché chodby ubíhaly do polední prázdnoty, opuštěné jako katakomby.

V mém pokoji se skoro nedá dýchat. V Útočišti se klimatizace nesmí používat, protože narušuje alfa vlny. Na znamení solidarity se svými bratry a sestrami jsem ji proto vypnul i tady a otevřel okno. Záclony nechávám zatažené. Člověk nikdy neví, kdo ho může pozorovat teleobjektivem.

Podíval jsem se ven slunci do očí. Naha je laciné, šeredné město. Nebýt tyrkysového Pacifiku v pozadí, vypadalo by jako prodloužená ruka Tokia. Nechybí červenobílý televizní vysílač s vládními frekvencemi pro podprahové povely, ani obchodní domy, které se zdvihají jako chrámy bez oken a oslňují nečisté, dokud si je úplně nepodmaní. Průmyslové čtvrti s továrnami, které vypouštějí jedy do vzduchu i do vody. Ledničky odložené na skládkách komunálního odpadu. Naroubované kusy hnusu, taková jsou jejich města! Představuji si, jak Nová Země smete tu hnilobu jako mohutným koštětem a vrátí Zemi do panenského stavu. Společenstvo potom stvoří takový svět, jaký si zasloužíme, a všichni, kdo přežijí, ho budou navěky s láskou opatrovat.

Umyl jsem se a prohlédl si tvář v zrcadle. Ty jsi jedním z těch, kdo přežijí, Kvazare. Výrazné rysy zdůrazňující můj samurajský původ. Klenuté obočí. Orlí nos. Kvazar zvěstovatel. Jeho Osvícenost vybrala mé jméno prorocky. Mým úkolem je pulzovat na okraji vesmíru věrných, sám v temnotě. Jako předvoj. Jako posel.

Ventilátor tupě hučel. Kdesi za tím zvukem jsem zaslechl, jak pláče malá holčička. V tomhle pokřiveném světě je tolik smutku. Začal jsem se holit.

Vzbudil jsem se brzy a v první chvíli si nemohl vzpomenout, kde jsem. Kolem se válely kousky mého snu jako rozsypaná skládanka. Byl v něm pan Ikeda, můj třídní učitel ze střední školy, a dva nebo tři největší frajeři. Mihl se tam i můj biologický otec. Vzpomněl jsem si na den, kdy ti grázlové donutili celou třídu předstírat, že jsem mrtvý. Odpoledne už si na to hrála celá škola. Všichni dělali, že mě nevidí. Když jsem promluvil, předstírali, že mě neslyší. Dostalo se to až k panu Ikedovi. A co si dovolil tenhle člověk, kterému společnost svěřila roli strážce mladých duší? Ten parchant místo poslední hodiny uspořádal můj pohřební obřad. Dokonce zapálil i kadidlo, vedl žalozpěvy a tak.

Dokud můj život neprojasnila Jeho Osvícenost, byl jsem bezbranný. Brečel jsem a křičel na ně, ať s tím přestanou, ale nikdo mě neviděl. Byl jsem mrtvý.

Když jsem se probudil, ucítil jsem muka erekce. Příliš mnoho rušivých gama vln. Meditoval jsem pod obrázkem Jeho Osvícenosti, dokud to nepřešlo.

Až nastanou Bílé noci, po nichž Jeho Osvícenost povstane a ujme se svého království, budou mít nečistí pohřbů habaděj, když po nich tolik touží. Pohřbů bez truchlících.

Prošel jsem hlavní ulicí Kokusai a stejnou cestou se vrátil zpět. Snažil jsem se kličkovat, abych setřásl případné špehy. Můj alfa potenciál je bohužel ještě příliš slabý na to, abych dokázal být neviditelný, a proto se musím pronásledovatelů zbavovat postaru. Když jsem se ujistil, že za mnou nikdo nejde, zapadl jsem do jedné herny, abych si zavolal z telefonní budky. U veřejných automatů je mnohem menší pravděpodobnost odposlechu.

„Bratře, tady Kvazar. Spoj mě prosím s ministrem obrany.“

„Jistě, bratře. Ministr tě očekává. Dovol, abych ti blahopřál k úspěchu naší poslední mise.“

Chvíli jsem čekal, až mě přepojí. Ministr obrany je oblíbencem Jeho Osvícenosti. Vystudoval na státní univerzitě, a než vyslyšel volání Jeho Osvícenosti, býval soudcem. Je to rozený vůdce. „Á, Kvazar. Výborně. Jsi zdráv?“

„Ve službách Jeho Osvícenosti, ministře. Stále se těším dobrému zdraví. Zbavil jsem se svých alergií a už devět měsíců mě netrápí–“

„Máme z tebe radost. Hloubka tvé víry udělala na Jeho Osvícenost ohromný dojem. Opravdu ohromný dojem. Teď se v ústraní modlí za tvou duši. Speciálně za tvou duši, za její sílu a povznesení.“

„Snažně vás prosím, vyřiďte mu mé nejvřelejší díky, ministře!“

„Rád. Zasloužíš si to. Tohle je válka proti armádě nečistých a hrdinské činy v ní nezůstanou bez povšimnutí ani bez odměny. A teď jsi asi zvědav, jak dlouho máš ještě zůstat odloučen od svých blízkých. Vláda se domnívá, že sedm dní bude stačit.“

„Rozumím, ministře.“ Hluboce jsem se uklonil.

„Viděl jsi zprávy v televizi?“

„Lžím nečistého státu se vyhýbám, ministře. Vždyť který had by dobrovolně naslouchal hlasu svého zaříkávače? Přestože jsem daleko od Útočiště, pokyny Jeho Osvícenosti mám vryté hluboko v srdci. Dovedu si představit, že jsme píchli do vosího hnízda.“

„To tedy ano. Pořád mluví o terorismu a ukazují nečisté s pěnou u úst. Člověku je té ubohé zvěře až skoro líto. Ale jen skoro. Jak předpovídala Jeho Osvícenost, vůbec jim nedochází, že se jim teď snesly na hlavu jejich vlastní hříchy. Buď hrdý, Kvazare, že právě ty jsi byl jedním z vyvolených vyslanců spravedlnosti! Jak stojí ve 39. posvátném zjevení: Hrdost na vlastní oběť není hříchem, nýbrž projevem sebeúcty. Přece jen se ale snaž být nenápadný. Zapadni do davu. Jdi si prohlédnout nějaké památky. Peníze na účtu ti, doufám, budou stačit?“

„Pokladník byl víc než štědrý a mé potřeby jsou skromné.“

„Výborně. Ozvi se zase za týden. Společenstvo se těší, až bude moci přivítat svého milovaného bratra doma.“

Vrátil jsem se do hotelu, abych provedl polední koupel a meditaci. Poobědval jsem pár slaných sušenek, kešu a lupínky z mořských řas a zapil to zeleným čajem z automatu na chodbě. Když jsem pak zase šel ven, vzal jsem si od nečisté recepční mapu a vybral si, na jakou turistickou atrakci se zajedu podívat.

Japonská námořní základna se rozkládala na kopci v severní části města a byla obklopená dávno neudržovaným parkem. Za války byla tak dobře skrytá, že na ni americká invazní vojska narazila až tři týdny po dobytí Okinawy. Američané nejsou zrovna bystrý národ. Nedocházejí jim úplně samozřejmé věci. Před deseti lety měla jejich ambasáda tu drzost zamítnout Jeho Osvícenosti povolení k pobytu. On už se dnes samozřejmě dostane, kam se mu zlíbí, jelikož se umí přesunovat v subprostoru. Nikým nepozorován navštívil několikrát i Bílý dům.

Koupil jsem si vstupenku a sešel po schodech dolů. Přivítalo mě chladivé přítmí. Kdesi kapala z potrubí voda. Na americké útočníky tehdy čekalo ještě jedno překvapení. Celá zdejší posádka čítající čtyři tisíce mužů si dobrovolně vzala život, aby zemřela čestnou smrtí. Dvacet dní před příchodem Američanů.

Čest. Co tenhle povrchní, falešnými idoly prošpikovaný svět nečistých ví o cti? Procházel jsem podzemními chodbami a konečky prstů se dotýkal zdí. Hladil jsem jizvy, které v nich zůstaly po vybuchlých granátech a krumpáčích, jimiž si vojáci hloubili svou pevnost. Cítil jsem s nimi opravdové spříznění. Takové, jaké pociťuji v Útočišti. Svým zvýšeným alfa kvocientem jsem se snažil zachytit zbytkovou energii jejich duší. Proplétal jsem se chodbami, až jsem úplně ztratil pojem o čase.

Když jsem ten úctyhodný památník opouštěl, přijel autobus plný turistů. Jakmile jsem je uviděl, ty jejich foťáky a pytlíky brambůrek, přihlouplé výrazy a chromé mozky s nižší alfa kapacitou, než má moucha, zalitoval jsem, že nemám ještě jednu ampuli očistné tekutiny, abych ji po nich mohl hodit dolů ze schodů a zamknout je tam. Byli by očištěni stejně jako ti hrabivci v Tokiu. To by jistě utišilo duše mladých vojáků, kteří tady před desítkami let zemřeli za své přesvědčení, stejně jako jsem byl ještě před dvaasedmdesáti hodinami připraven zemřít i já. Je zradily loutkové vlády, které po válce zplundrovaly naši zemi. Nás všechny zradila společnost, která se stala pouhým odbytištěm pro Disneye a McDonaldy. A k čemu byla ta jejich oběť? K tomu, abychom teď pro Američany stavěli nepotopitelné letadlové lodě.

Žádnou ampuli jsem už ale neměl, a tak jsem musel ty nečisté, užvaněné, kálející a kopulující kazisvěty strpět. Doslova jsem se z nich dusil.

Palmovým hájem jsem sešel z kopce zpátky dolů.

*

V dlani levé ruky se nachází alfa receptor. Když jsem byl poprvé osobně přijat Jeho Osvíceností, vzal mě za ruku, rozevřel ji a ukazováčkem mi ten bod lehce stiskl. Cítil jsem zvláštní brnění, jako příjemný elektrický šok, a později jsem zjistil, že se mi čtyřnásobně zvýšila schopnost soustředění.

V ten převzácný den před třemi a půl lety pršelo. Z hory Fudži se valily mraky a zvlněnou krajinou v okolí Útočiště dul východní vítr. Bylo tomu dvanáct týdnů, co jsem se zapsal do přijímacího programu Společenstva, a toho rána jsem právě uzavřel jistou záležitost s jedním z tajemníků ministra financí. Podepsal jsem prohlášení, které mě vysvobodilo z vězení materialismu. Společenstvo od té chvíle vlastnilo můj dům se vším zařízením, moje úspory, penzijní pojištění, členství v golfovém klubu i moje auto. Cítil jsem se svobodnější, než jsem kdy doufal, že můžu být. Jak se dalo předpokládat, moje rodina – ta nečistá biologická, papírová rodina – to nepochopila. Po celý život odměřovali každičký milimetr mých úspěchů či neúspěchů a já jsem jim ten jejich metr teď najednou zlomil vejpůl. V posledním dopise mi matka oznámila, že mě otec vydědil. Nicméně, jak píše Jeho Osvícenost v 71. posvátném zjevení: Vztek zatracenců je stejně bezmocný jako krysa, která ohlodává svatou horu.

Stejně mě nikdy nemilovali. Kdyby to slovo neslyšeli v televizi, ani by nevěděli, že existuje.

Jeho Osvícenost sešla ze schodů v doprovodu ministra bezpečnosti. Jak se přibližovali ke kanceláři, světlo zbělalo. Nejdříve jsem uviděl sandály a purpurový háv, pak se vynořil zbytek jeho drahé postavy. Usmál se na mě, protože telepaticky rozpoznal, kdo jsem a co jsem učinil. „Jsem Guru,“ řekl a dovolil mi, abych poklekl a políbil jeho rubínový prsten. Cítil jsem, jak mě jeho alfa vlny přitahují, jako magnetický sever ručičku kompasu.

„Našel jsem domov, můj pane,“ odpověděl jsem.

Promluvil čistě a krásně, slova mu vycházela přímo z očí. „Vysvobodil ses ze zajetí nečistých. Dnes jsi získal novou rodinu, náš malý bratře. Přesáhl jsi svou starou papírovou rodinu a stal se členem rodiny nové, duchovní. Od tohoto dne máš deset tisíc bratrů a sester. Než nastane konec světa, tato rodina se rozroste do milionů. Zakoření ve všech národech a bude růst a růst. Hledáme úrodnou půdu v cizích zemích. Naše rodina se bude zvětšovat, dokud vnější a vnitřní svět nesplynou v jeden. Toto není proroctví. Je to nevyhnutelná realita budoucnosti. Jak se cítíš, nejmladší synu našeho národa bez hranic a utrpení?“

„Jako ten, kdo měl velké štěstí, Jeho Osvícenosti. Vždyť mi ještě nebylo ani třicet let a už mohu pít z pramene pravdy.“

„Můj malý bratře, oba víme, že to nebylo štěstí, co tě k nám přivedlo. Přivedla tě láska.“ Pak mě políbil a já políbil ústa věčného života. „Kdo ví,“ pokračoval můj Učitel, „budeš-li nadále zvyšovat svůj alfa potenciál tak rychle, jak mi o tom referoval ministr školství, bude ti možná v budoucnu svěřen velmi důležitý úkol…“ Srdce mi poskočilo ještě výš. Mluvili o mně! Jsem tady nový, a už o mně mluvili!

V kavárnách, v obchodech, v kancelářích a ve školách, na obrovském plátně v nákupním centru, v každé z těch jejich obytných králíkáren, všude lidé sledovali zprávy o naší tokijské akci. Pokojská, která mi přišla uklidit pokoj, o tom taky pořád mlela. Nechal jsem ji, ať si žvaní. Zeptala se, co si o tom myslím. „Jsem jen obyčejný programátor z Nagoje a o takových věcech nic nevím,“ odpověděl jsem. Moje lhostejnost jí ale nestačila, měl jsem se rozhořčit. Budu muset hrát trochu divadlo, abych odvrátil podezření. Zmínila se i o Společenstvu. Jak se zdá, ohavná média téhle země nedbají našich varování a už ukazují svým malomocným prstem.

Odpoledne jsem šel ven, abych si koupil ještě nějaký šampon a mýdlo. Recepční seděla otočená zády do haly, oči přilepené na obrazovce. Televize je jedna velká nečistá lež, navíc poškozuje mozkové centrum pro příjem alfa vln. Pár minut mi snad ale neublíží, řekl jsem si a taky jsem se podíval. Dvacet jedna očištěných a několik stovek zpola očištěných. Jasné varování státu nečistých.

„Nemůžu uvěřit, že se to stalo v Japonsku,“ prohlásila recepční. „V Americe, prosím, ale tady?“

Na obrazovce o tom „zvěrstvu“ právě diskutovala skupina „odborníků“. Byla mezi nimi i jakási devatenáctiletá popová hvězda a profesor sociologie z Tokijské univerzity. Proč Japonci poslouchají jen popové hvězdy a profesory? Pořád dokola opakovali ty stejné záběry: neočištění utíkají z metra s kapesníky na ústech, dusí se, zvracejí a drásají si obličeje, jako by si chtěli vyškrábat oči. Jak píše Jeho Osvícenost ve 32. posvátném zjevení: Jestliže tě tvé oko svádí k hříchu, vyrvi je. Záběry očištěných, kteří stále leží tam, kde je naše kapalina vysvobodila. Jejich papírové rodiny, jež nad nimi ve své nevědomosti naříkají. Střih na premiéra, největšího pitomce ze všech, jak přísahá, že nebude mít klid, dokud „pachatelé tohoto hrůzného činu nebudou vydáni do rukou spravedlnosti“.

To jejich pokrytectví mě fascinuje. Copak nevidí, že zvěrstva páchá spíš moderní společnost tím, jak systematicky ubíjí jednotu člověka a jeho duše? To, co teď udělalo Společenstvo, byl jen protiútok proti skutečnému monstru naší doby. První potyčka v dlouhé válce, v níž nás evoluce předurčuje k vítězství.

Proč lidé ty plytké řeči neprohlédnou? Vždyť je to jen bezvýznamný politik, další úplatná, zákeřná a falešná krysa, jejíž mozek nedokáže pojmout ani to bahno, ve kterém se plácá – jak by tenhle nečistý bídák vůbec mohl doufat, že k něčemu přinutí Jeho Osvícenost? Bódhisattvu, který dokáže být neviditelný, kdykoli se mu zlíbí, božskou bytost, která umí levitovat a dýchat pod vodou? Vydat jej a jeho služebníky „spravedlnosti“? To my jsme nespoutaní vyslanci spravedlnosti! Já samozřejmě ještě nemám takový alfa kvocient, abych se mohl chránit pomocí telepatie či telekineze, ale od místa očisty mě dělí stovky kilometrů. Nikdy je nenapadne mě tady hledat.

Vytratil jsem se z chladné hotelové haly.

Celý týden jsem se snažil nebýt moc na očích, ale kdybych se vůbec neukazoval, mohlo by to někomu připadat nápadné. Předstíral jsem tedy, že mám obchodní schůzky, a od pondělí do pátku jsem každý den přesně v půl deváté prošel kolem recepční a utrousil odměřené „dobré ráno“. Čas se pomalu vlekl. Naha je obyčejné maloměsto. Po hlavních ulicích se promenovali Američané z vojenských základen, které zamořují celé tohle souostroví. Mnohým z nich se kolem paže ovíjely naše ženy, Japonky, na sobě nic než pár hadříků! A místní muži se po cizincích opičí. Procházel jsem obchodní domy a pozoroval ten nekonečný řetězec chtění a nakupování. Chodil jsem, dokud mě nerozbolely nohy. Pak jsem se vždycky usadil v nějaké pochybné kavárně, kde se police prohýbaly pod haldami časopisů plných žvástů. Poslouchal jsem obchodníky, jak prodávají, co jim nepatří. Po chvíli jsem šel zase dál. Věčně stejní tupci civěli s pusou dokořán do řinčící prázdnoty hracích automatů, stejně jako já v době, než Jeho Osvícenost probudila můj vnitřní zrak. Turisté z Honšú si prohlíželi obchody se suvenýry a odcházeli s taškami plnými cetek, o které nikdy nikdo nestojí. Cizinci prodávali na chodníku bez povolení hodinky a laciné šperky. Procházel jsem pasážemi plnými heren, kde se po škole scházejí zkažené děti a zírají na obrazovky, na kterých se bijí zlí kyborgové, zombie a jiné příšery. Stejné obchody jako všude jinde… Burger King, Benetton, Nike… Mám dojem, že hlavní třídy na celém světě jsou už pomalu jedna jako druhá. Zašel jsem do postranních ulic, kde hospodyně dávaly ven vyvětrat matrace a žily už pošedesáté ten samý rok. Pozoroval jsem hrnčíře s tváří poďobanou od neštovic, jak se naklání nad kruhem. Na posledním schodu domu seděl umírající muž, s cigaretou v ústech pokašlával a opravoval dětskou tříkolku. Bezzubá žena dávala do rodinné svatyně vázu s čerstvými květinami. Jednou odpoledne jsem navštívil starý palác z dob království Rjúkjú. Na nádvoří stály nápojové automaty a obchod nazvaný U Svatého meče, kde neprodávali nic než filmy a přívěsky na klíče. Na starodávných hradbách se to hemžilo středoškoláky z Tokia. Kluci dnes vypadají jako děvčata, všichni mají dlouhé vlasy, propíchnuté uši a vytrhané obočí. Holky se uchichtávají do svých mobilních telefonů jako opice. Jestli nenávidíš je, musíš nenávidět celý svět, Kvazare.

Výborně, Kvazare. Budeme nenávidět celý svět.

Jediným klidným místem v Naze je přístav. Pozoroval jsem čluny, ostrovany, turisty a ohromné nákladní lodě. Odjakživa mám rád moře. Můj biologický strýc mě kdysi v Jokohamě brával do přístavu. Vždycky jsme s sebou měli kapesní atlas a hledali přístavy, ze kterých lodě připluly, a jejich domovské země.

To bylo samozřejmě už hodně dávno. Ještě před tím, než mě můj pravý otec povolal domů.

Jednoho dne, když jsem se po polední koupeli probouzel z alfa transu, se rozvětvený stín na stěně najednou zhmotnil v pavouka. Chtěl jsem ho spláchnout do záchodu, když vtom mi k mému překvapení předal jednoznačnou alfa zprávu! No ovšem, skrze něj ke mně promluvila Jeho Osvícenost. Guru má šibalský smysl pro humor.

„Odvahu, Kvazare, můj vyvolený. Odvahu a sílu. Toto je tvůj osud.“

Poklekl jsem před pavoukem. „Věděl jsem, že na mě nezapomenete, můj pane,“ odpověděl jsem a nechal si pavouka lézt po těle. Pak jsem ho zavřel do sklenice. Rozhodl jsem se, že koupím mucholapku a nachytám mouchy, abych mohl svého bratříčka nasytit. Oba jsme posly Jeho Osvícenosti.

Spekulace o „kultu posledního soudu“ pokračují. Už mi to leze na nervy! Společenstvo znamená život, ne konec světa. Společenstvo není žádný „kult“. Kulty zotročují. Společenstvo osvobozuje. Vůdci kultů jsou licoměrní podvodníci, kteří si v zákulisí užívají s děvkami v soukromém harému a mají garáže plné rolls-royců. Dostalo se mi cti nahlédnout do života úzké skupinky nejbližších Jeho Osvícenosti – ani stopy po žádné dívce! Guru se nenechá polapit do lepkavých osidel sexu. Jeho žena byla vybrána jen k tomu, aby mu porodila děti. V jeho skromné domácnosti ho smějí obsluhovat mladší synové členů vlády a vybraní učedníci. Tito šťastlivci jsou oděni jen do meditační bederní roušky, aby byli připraveni zaujmout zazenovou alfa pozici, kdykoli Guru ráčí udělit požehnání. A v celém Útočišti jsou jen tři cadillaky – Jeho Osvícenost moc dobře ví, kdy zahnat démony materialismu, které se zmocnily nečistých, a kdy naopak využít téhle posedlosti jako trojského koně a proniknout do bahna okolního světa.

Aby Guru odvrátil podezření, dovolil několika novinářům natočit v Útočišti bratry a sestry při alfa meditaci. Prohlédli si i naše chemické laboratoře. Ministr vědy jim vysvětlil, že zde vyrábíme hnojivo. „Jelikož jsme vegetariáni,“ zažertoval, „potřebuje Společenstvo vypěstovat hodně okurek!“ Poznával jsem své bratry a sestry. Skrz televizní obraz ke mně vysílali telepatické vzkazy, aby svému bratru Kvazarovi dodali odvahu. Musel jsem se smát nahlas. Ty nečisté hyeny ze zpravodajství se snažily Společenstvo obvinit a vůbec jim přitom nedošlo, že mu tím umožňují, aby mi předalo vzkaz. Ministr bezpečnosti poskytl rozhovor a bravurně vyvrátil, že by se Společenstvo na té akci jakkoli podílelo. Jak nás Jeho Osvícenost učí v 13. posvátném zjevení: Démony může člověk přelstít jen tehdy, je-li tak mazaný jako sám Pán pekel.

Více mě znepokojily televizní rozhovory s nečistými, kteří odmítli prohlédnout. S odpadlíky. S těmi, kterým se kdysi otevřela láskyplná náruč Společenstva, ale oni ji odmítli a spadli zpět do zahnojeného světa za branami Útočiště. Jeho Osvícenost ve svém nekonečném milosrdenství dovoluje těm červům žít dál – můžeme-li tomu ovšem říkat „život“ – pod podmínkou, že nebudou Společenstvo hanobit. Pokud tenhle zákon poruší a začnou v tisku rozsévat lži o Útočišti, ministr bezpečnosti vydá povolení, aby byli i se svými rodinami očištěni.

Tváře těch zaslepenců byly v televizi digitálně rozmazány, ale na mozek s mou alfa kapacitou tyhle triky neplatí. Poznal jsem mezi nimi Majumi Aoiovou, která vstoupila do Společenstva ve stejné době jako já. Tehdy naoko hlásala oddanost Jeho Osvícenosti a pak jsme jednoho rána, osm týdnů po začátku přijímacího programu, zjistili, že je pryč. Všichni jsme ji podezírali, že byla od policie. Když jsem slyšel, jaké lži vypráví o životě v Útočišti, vypnul jsem televizi a rozhodl se, že už se na ni nebudu nikdy dívat.

Za týden jsem opět zavolal do Útočiště. V telefonu se ozval neznámý hlas.

„Dobré ráno. Tady Kvazar.“

„Á, Kvazar. Ministr informací je dnes zaneprázdněn. Jsem jeho náměstek. Čekali jsme, že zavoláš. Všiml sis té narůstající hysterie?“

„Jistě, pane.“

„Skoro by se mohlo zdát, že tvoje akce byla až příliš úspěšná. Jeho Osvícenost ti vzkazuje, že se máš ještě pár týdnů držet stranou.“

„Poslechnu Jeho Osvícenost ve všem.“

„Navíc se ti nařizuje, aby ses přemístil na nějaké odlehlejší místo. Čistě pro jistotu. Naši bratři u policie nečistých nás informovali, že už byl rozeslán tvůj popis. Musíme si počínat obezřetně a také lstivě. Oficiálně účast na tvém plynovém útoku popíráme. Získáme tím čas, abychom posílili Společenstvo novými bratry a sestrami. Tahle taktika se nám osvědčila už loni při pokusné očistě v prefektuře Nagano. Ti hovniválové se nechají tak lehce zmást!“

„Jistě, pane.“

„V případě, že bys byl zatčen, máš na sebe vzít plnou zodpovědnost za svůj útok a tvrdit, že jsi jednal zcela z vlastní vůle poté, co jsi byl vyloučen ze Společenstva jako duševně chorý. Jeho Osvícenost tě potom teleportuje z vazby.“

„Samozřejmě, pane. Poslechnu Jeho Osvícenost ve všem.“

„Jsi pro Společenstvo velkým přínosem, Kvazare. Chceš se ještě na něco zeptat?“

„Zajímalo by mě, jestli už začala druhá fáze Velké očisty, pane. Byli už naši levitující bratři vysláni do parlamentu, aby prosadili náš záměr začlenit učení Jeho Osvícenosti do školních osnov? Když s tím budeme dlouho otálet, nečistí by mohli–“

„Kvazare, necháváš se příliš unést! Odkdy patří k tvým povinnostem prosazovat zahraniční politiku Společenstva?“

„Uvědomuji si svou chybu, pane. Prosím, odpusťte mi, pane.“

„Už se stalo, drahý synu Jeho Osvícenosti! Jsi tak daleko od své rodiny a jistě se cítíš osamělý, že?“

„Ano, pane. Skrz televizní vysílání jsem ale dostal alfa zprávy od svých bratrů a sester. A Jeho Osvícenost ke mně promlouvá slovy útěchy vždy, když ve svém vyhnanství medituji.“

„Výborně. Další dva týdny by měly stačit, Kvazare. Kdyby ti došly peníze na účtu, můžeš kontaktovat naši tajnou službu. Kód znáš. Jinak zachovávej mlčení.“

„Ještě jednu věc, pane. Jedna z odpadlíků, Majumi Aoiová–“

„Ministr informací o tom ví. Ze stok zaslepenců už neunikne ani kapka. Ministr bezpečnosti bude jednat, jakmile nás nečistí pustí trochu z dohledu. Asi jsme byli v minulosti příliš laskaví. Teď jsme ovšem ve válce.“

Odpoledne jsem si v nesmírném vedru došel do přístavu pro jízdní řády lodí. Rozevřel jsem si mapu. Vždycky jsem měl radši mapy než knihy. Mapy neodmlouvají. Nikdy je nevyhazujte. Ostrovy mě vábily jako vznešené smaragdy v blankytném moři. Vybral jsem si jeden, označený jako Kumedžima a vzdálený asi půl dne cesty směrem na západ. Zdál se přesně tak velký, aby tam cizinec nebil do očí. Na ostrov plula jen jedna loď denně, ráno v 6:45. Koupil jsem si lístek na druhý den.

Zbytek dne jsem proseděl na molu. Přeříkával jsem si všechna posvátná zjevení Jeho Osvícenosti a nevšímal si ztracených duší, které proudily kolem.

Nakonec se slunce potopilo, rudé a rozechvělé. Ani jsem ho neviděl temnět. Vrátil jsem se do hotelu a oznámil recepční, že moje obchodní jednání jsou u konce a že zítra brzy ráno odjíždím do Ósaky.

Table of Contents

OKINAWA