Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Anděl smrti

Vydání první

Copyright © 2011 by Deborah Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 1998. publikaci

Přeloženo z anglického originálu To Wed a Wild Lord vydaného nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, v roce 2011

Český překlad © 2016 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Jon Paul

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0320-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0321-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Sabrina Jeffries

Anděl smrti

(ukázka)

Susan Williamsové, která má pro mě vždycky čas.

Děkuji ti za všechny ty úžasné roky!

A mému milovanému bratru Craigu Martinovi, adrenalinovému nadšenci naší rodiny, který mě inspiroval k vytvoření postavy Gabriela.

Dávej na sebe pozor!

Poděkování

Velké díky patří Nicole Jordanové za její neocenitelnou pomoc při psaní o koních a dostizích. Jsi zlatíčko, Nicole, že jsi to stihla přečíst tak rychle!

A také děkuji Deb Marloweové, že mi zapůjčila knihy o jezdectví v Anglii a jako obvykle poskytla užitečné informace. Co bych si bez tebe počala?

Prolog 1

Drazí čtenáři,

jsem s rozumem v koncích kvůli svému vnuku Gabrielovi. Hlavně kvůli němu jsem požádala všechny své vnuky a vnučky, aby si do roka našli manželské protějšky, jinak že je vydědím. Jeho nejlepší přítel zemřel při závodu s Gabrielem, a přesto si ani ne o sedm let později ten lehkomyslný mladík zlomil paži při závodění s dalším bláznem na stejné, velice nebezpečné dráze! To už bylo na mě příliš. A není divu – lidé přezdívají Gabriela „Anděl smrti“ právě proto, že si o ni koleduje v každé zatáčce.

Sestra jeho nejlepšího přítele Virginie Waverlyová má dojem, že se mu pomstí, když ho porazí právě na tomto okruhu. Namísto aby Gabe výzvu té šílené dívky ignoroval, začal se jí dvořit! Nejspíš se asi zbláznil. Lze připustit, že ona je krásné, odvážné stvoření, avšak její dědeček, generál Waverly, nikdy nedá k této svatbě souhlas. Ten muž je příliš tvrdohlavý a umíněný na to, aby se dal přemluvit. A kde vůbec vzal ten generál kavalerie troufalost nazývat mě „ďáblicí“! To nemíním dovolit žádnému muži, ani když je ještě tak čilý a na svůj věk pohledný.

Ale to už odbíhám. (Generál Waverly mě nadmíru rozčiluje.) Nevím, co si myslet o Gabrielově zájmu o tu odvážnou slečnu Waverlyovou. Chci, aby se oženil, ale on stále zápolí s pocitem viny za to, co se stalo jejímu bratrovi. Jak si pak mohu být jistá, že ona tu situaci ještě nezhorší? Mojí jedinou útěchou je, že slečna Waverlyová vypadá stejně fascinovaná mým vnukem jako on jí. Právě dnes jsme na ně s generálem Waverlym narazili po něčem, co mohlo být intimní schůzkou! Její rty byly jednoznačně rudé a Gabe vypadal, jako když mu někdo splašil koně. Ten chlapec zjevně není zvyklý jednat se slušnými ženami.

Začínám na to být moc stará. Pokud tato známost nedopadne dobře, budu možná nucena Gabriela svázat a nechat ve stodole, dokud nepřijde k rozumu. Přejte mi štěstí, drazí přátelé!

S úctou

Hetty Plumtreeová

Prolog 2

Ealing, duben 1806

Znovu ten křik.

Sedmiletý Gabriel Sharpe, třetí syn markýze ze Stonevillu, se snažil zacpat si uši, aby to ječení neslyšel. Nesnášel křik – svíral se mu z toho žaludek, zvlášť když matka křičela na otce.

Akorát že tentokrát ječela na jeho nejstaršího bratra. Gabe to jasně slyšel, protože Oliverova ložnice se nacházela přímo pod učebnou. Nerozuměl sice slovům, ale znělo to velice rozčileně. Bylo to zvláštní, že na něj matka ječela – byl to její miláček. Tedy většinou. Gabeovi říkávala „můj drahoušek“ a tak bratry nikdy neoslovovala.

Nebylo to proto, že už byli skoro dospělí? Gabe se zamračil. Měl by matce říct, že se mu nelíbí, když mu říká „můj drahoušku“…, až na to, že se mu to líbilo. Řekla mu tak vždycky předtím, než mu dala jeho oblíbené citronové koláčky.

Bouchly dveře a křik ustal. Vydechl si a napětí v jeho nitru povolilo. Třeba už teď bude všechno v pořádku.

Podíval se do svého slabikáře. Měl si číst povídku o července, kterou zabili, ale byla hrozně hloupá:

Zde leží ptáček červený,

mrtvý a studený.

Jeho konec ryze

vypoví se v této knize.

Pak následoval popis toho, co různá zvířata pro mrtvou červenku udělala – sova ji pohřbila a býk zvonil na zvon. Ale přestože tam bylo řečeno, jak červenka zemřela – zastřelila ji vlaštovka svým šípem – nikde nebylo vysvětleno proč. Proč by vlaštovka střílela červenku? Nedávalo to smysl.

A nepsalo se tam nic o koních. Prošel si dopředu všechny obrázky, takže to věděl jistě. Byla tam spousta ptáků, ryba, moucha a brouk. Ale žádní koně. O moc radši by si přečetl povídku o koni běžícím dostih, ale o tom se v žádných dětských pohádkách nemluvilo.

Znuděně vyhlédl z okna a uviděl matku, jak míří dlouhými, rozhodnými kroky ke stájím. Pojede na piknik, aby řekla otci o Oliverovi?

Gabe by to rád viděl. Oliver se nikdy nedostal do problémů. To jenom Gabe. Právě proto seděl teď v hloupé učebně s tou pitomou knihou, místo aby si užíval pikniku – protože udělal něco špatného a otec mu přikázal, aby zůstal doma.

Ale otec by mu mohl odpustit, kdyby se rozzlobil na Olivera. Jestli jede matka na piknik, mohl by ji přesvědčit, aby ho vzala s sebou.

Pohlédl přes pokoj na svého vychovatele, pana Virgila, který klimbal v křesle. Gabe se mohl snadno vyplížit ven a zeptat se matky. Ale musí si pospíšit.

S očima upřenýma na vychovatele se svezl ze židle a plížil se ke dveřím. Jakmile se dostal na chodbu, rychle se rozběhl. Pádil po schodech dolů a pak se napůl skokem a napůl skluzem přenesl přes dlaždice vstupní haly a nakonec vtrhl na Nachové nádvoří.

Hbitým úprkem se dostal přes ně na své nejmilejší místo – do stájí. Miloval upocený pach koní, šustění sena pod nohama i způsob, jakým mluvili čeledíni. Stáj byla magickým místem, kde lidé hovořili tichým, nezvyšujícím se hlasem. Žádný křik, protože ten by rušil koně.

Rozhlédl se kolem a povzdychl si. Stání, kde obvykle stál matčin oblíbený kůň, bylo prázdné. Odjela. Gabrielovi se nechtělo vrátit zpátky do učebny a číst tu hloupou povídku o července.

„Dobrej den, mladej pane,“ oslovil ho vrchní podkoní Benny May, který koval koně. Býval žokejem u Gabrielova dědečka v dobách, kdy Sharpeovi posílali na dostihy spoustu koní. „Hledáte někoho?“

Gabeovi se nechtělo přiznávat, že hledá matku. Místo toho vypjal hruď a dal si palce za pásek, jako to dělali ostatní čeledíni. „Jenom jsem se chtěl podívat, jestli nepotřebujete pomoct. Vypadá to, že ostatní jsou většinou pryč.“

„Jo, na pikniku. Myslím, že spousta lidí bude dnes vodpoledne jezdit sem a tam. Vznešený dámy a pánové budou zanedlouho unavený pobytem na čerstvým vzduchu.“ Benny nespouštěl zrak z podkovy. „Proč nejste na pikniku vy?“

„Otec mi nedovolil, abych tam jel kvůli tomu, že jsem hodil pavouka Minervě do vlasů a odmítl se omluvit.“

Benny vydal jakýsi hrdelní zvuk, který zamaskoval zakašláním. „Takže vám řek, že máte jít místo toho do stájí?“

Gabe civěl dolů na své boty.

„Aha, vy ste zase utek panu Virgilovi, co?“

„Tak nějak,“ zamumlal Gabriel.

„Měl byste bejt hodnější na svou sestru, víte. Je to milá holčička.“

Gabe se ušklíbl. „Všechno vyžvaní. A já jsem přišel zkontrolovat Jacky Boye.“ To byl Gabrielův pony. Dostal ho od otce loni k narozeninám. „Občas je nervózní.“

Bennyho tvrdý pohled změkl v úsměv. „To máte pravdu, hochu. A u vás se dycinky uklidní, že?“

Gabriel se snažil nenadýmat pýchou po této pochvale, a tak pokrčil rameny. „Vím, jak s ním zacházet, aby se mu to líbilo. Nepotřebuje… hmm… vyhřebelcovat?“

„To je zajímavý, že se ptáte, protože si myslim, že by něco takovýho určitě potřeboval.“ Ukázal hlavou k sedlárně. „Víte, kde máme kartáče.“

Gabe se loudal k sedlárně. Rychle našel, co potřeboval, a zašel do stání k Jacky Boyovi. Ten ho očichal, protože doufal, že dostane kostku cukru.

„Promiň, starý brachu,“ šeptal Gabe. „Přiběhl jsem ve spěchu. A nic jsem s sebou nevzal.“ Začal přitom koně hřebelcovat, a ten se uvolnil.

Na celém světě neexistovalo nic lepšího než kartáčování Jacky Boye – uklidňující pohyb hřebla, poníkovo dýchání ztišené do pomalého rytmu, pocit hedvábné koňské srsti pod prsty… Gabriela to nikdy neomrzelo.

Lidé přicházeli a vycházeli, ale v tomto stání byl jen Gabe a Jacky Boy. Občas ho něco vyrušilo – povýšený hlas nějakého gentlemana žádajícího výměnu koně, čeledín omlouvající se nějaké nespokojené dámě, že jí nepřipravil koně tak rychle, jak požadovala – ale většinou tu bylo ticho kromě zvuku kladiva, kterým Benny připevňoval další podkovu.

Dokonce i ten zvuk nakonec ztichl, když byl Benny odvolán pomoci s přijíždějícím kočárem. Chvíli byl Gabe naprosto blažený – sám se svým poníkem. Potom zaslechl těžké boty dupající prostředkem stáje.

„Je tu někdo?“ ozval se mužský hlas. „Potřebuju koně.“

Gabe sklouzl na podlahu v rohu stání a doufal, že ho ten muž neobjeví.

Ale ten ho musel slyšet, protože zavolal: „Hej ty, chlapče, potřebuju koně.“

Gabe byl odhalen. Když muž přišel blíž, odpověděl mu: „Promiňte, pane, ale já nejsem čeledín. Jenom tu pečuju o svého koně.“

Muž se zastavil před stáním. Protože Gabriel seděl na zemi zády ke dvířkům do stání, nic z toho muže neviděl. Doufal, že muž stejně tak nevidí jeho.

„Ach,“ pravil muž, „takže ty jsi jeden ze Sharpeových dětí, že?“

Gabrielovi se sevřel žaludek. „J-jak to víte?“

„Jediné děti, které tu mají ustájené koně, jsou Sharpeové.“

„Aha.“ Na to nepomyslel.

„Ty jsi Gabriel, že?“

Gabe strnul. Byl z toho chytrého muže celý vyděšený. Pořádně to schytá, jestli se o tom doslechne otec. „Já…“

„Lord Jarret je na pikniku a lord Oliver se rozhodl, že nepojede. Takže zbývá jenom lord Gabriel. Ty.“

Muž mluvil potichu, dokonce laskavě. Neříkal to tím povzneseným tónem, který dospělí obvykle používají pro děti. A nezdálo se, že by chtěl dostat Gabriela do potíží.

„Víš, kde jsou čeledíni?“ zeptal se muž a znělo to, jako by už odcházel.

Gabe si vydechl, že už se muž nesoustředí přímo na něj. „Odešli postarat se o přijíždějící kočár.“

„Pak jim nejspíš nebude vadit, když si osedlám jednoho koně pro sebe?“

„Myslím, že ne.“

Oliver si vždycky sedlal koně sám a stejně tak i Jarret. Gabe se nemohl dočkat, až bude dost velký, aby to mohl dělat také. Potom už by nemusel žádat otce o povolení, aby se mohl projet na Jacky Boyovi.

Když si muž vybral koně ze sousedního stání, viděl z něj Gabriel jenom bobří klobouk. Hned jak odjel, začal si Gabriel dělat starosti, jestli se ho neměl zeptat na jméno, nebo se na něj alespoň líp podívat. Náhle pocítil paniku. Co když byl ten muž zloděj koní a Gabriel mu dovolil odjet?

Ne, ten muž znal jeho jméno i jména všech ostatních. Musel to být jeden z hostí.

To už se vrátil do stáje Benny, a než mohl Gabriel cokoli říct, zavolal: „Hosti už se vracej z pikniku, hochu. Radši byste měl běžet dovnitř, jesli nechcete, aby vás tu načapal otec.“

Gabe znovu zpanikařil. Pokud by se otec dozvěděl, že se vykradl z učebny, dostal by pořádně na zadek! Otec byl ohledně jeho učení velice přísný.

Utíkal k domu. Když se vplížil do učebny, jeho vychovatel stále ještě chrápal. S úlevou se znovu usadil na židli a vzal do ruky tu nudnou knížku.

Nemohl však myslet na mrtvou červenku. Stále mu vrtal hlavou ten neznámý muž. Neměl o něm něco říct aspoň Bennymu? Co jestli už je tam zmatek kvůli ukradenému koni? Co když se dostane kvůli tomu do potíží?

Dělal si s tím starosti, ještě když večeřel s Minervou v učebně. Celia, která byla nemocná, už spala, když vtom pro ně přišli lokaj, chůva a pan Virgil. Babička Plumtreeová chce s ním a s Minervou mluvit dole, ohlásil slavnostně lokaj.

Gabrielovi se rozbušilo srdce. Ten muž ve stáji přece jenom ukradl koně a babička nějak zjistila, že mu to Gabriel dovolil. Ale proč by do toho chtěla zaplést i Minervu? Lokaj je dovedl do knihovny, zatímco chůva a pan Virgil zůstali u Celie. Když Gabe uviděl Olivera, který tam stál s mokrými vlasy, rudýma očima a v jiném oblečení než předtím, nevěděl, co si má o tom všem myslet.

Potom se objevil Jarret, kterého přivedl jiný sloužící. „Kde jsou matka a otec?“

Oliverova tvář se proměnila v žulu a oči v pouhé škvíry.

„Musím vám něco říct, děti,“ promluvila babička tišeji než obvykle. „Stala se nehoda.“ Nějak se jí zadrhl hlas, takže si musela pročistit hrdlo.

Že by plakala? Babička přece nikdy nepláče. Otec řekl, že má srdce z oceli.

„Vaši rodiče…“

Hlas jí selhal a Oliver sebou škubl, jako by ho někdo udeřil. „Matka i otec jsou mrtví,“ dokončil za ni tónem, který vůbec nezněl jako jeho hlas.

Gabrielovi to nejdřív nedošlo. Mrtví? Jako ta červenka? Zíral na ně a čekal, že to někdo popře.

Ale nikdo se k tomu neměl.

Babička si utřela oči a narovnala ramena. „Vaše matka si v lovecké chatě spletla otce s lupičem a zastřelila ho. Když si uvědomila svou chybu, tak… tak zastřelila sama sebe.“

Minerva vedle něj začala plakat. Jarret vrtěl hlavou a říkal: „Ne, to nemůže být pravda. To přece není možné!“ Oliver odešel k oknu a ramena se mu třásla.

Gabe nemohl přestat myslet na ten stupidní verš:

Pak všude slyšet byl

jen ptačí pláč a ston,

i všech, kdo v lese žil,

když za červenku zazněl zvon.

Bylo to jako v té básničce, až na to, že nezvonil zvon. Gabe nevěděl, co dělat. Babička jim řekla, aby o tom s nikým nemluvili, protože to bude obří skandál i bez toho, ale on nic z toho nechápal. Proč by o tom chtěl mluvit? Nedokázal ani uvěřit, že se to stalo.

Možná je to jen noční můra. Třeba se vzbudí a otec tu bude s ním.

„Víš určitě, že jsou to oni?“ zeptal se třesoucím hláskem. „Třeba je zastřelený někdo jiný.“

Babička vypadala na omdlení. „Jsem si tím jistá. Oliver a já jsme viděli…“ S bolestí došla až k nim a objala jeho i Minervu. „Je mi to líto, drahouškové. Snažte se být silní. Vím, že je to těžké.“

Minerva pořád plakala. Babička si ji přitiskla k sobě.

Gabe pomyslel na to, že otce viděl naposled, když odjížděl na piknik, a matku, když pospíchala do stájí. To přece nemohlo být naposled? Teď už nebude moct otci nikdy říct, jak je mu líto, že dal Minervě pavouka do vlasů. Otec zemřel s pomyšlením, že Gabriel je zlobivý kluk, který se neumí omluvit.

Při té myšlence mu vhrkly slzy do očí. Nesmí nechat Jarreta ani Olivera, aby to viděli – mysleli by si, že se chová jako hloupá holka. Proto vyběhl z pokoje. Nevšímal si babiččina vylekaného výkřiku a pospíchal do stájí.

Tam bylo ticho, čeledíni zrovna večeřeli. Jakmile doběhl do stání k Jacky Boyovi, klesl na podlahu a rozplakal se. To není spravedlivé! Jak by mohli být mrtví?

Nevěděl jistě, jak dlouho tam ležel a vzlykal, ale nakonec si uvědomil, že do stání přišel Jarret, sehnul se k němu dolů a položil mu ruku na rameno. „Pojď, hochu. Seber se.“

Gabe Jarretovu ruku odstrčil. „Nemůžu. Oni jsou pryč… a už se n-nikdy nevrátí!“

„Já vím,“ přisvědčil Jarret chvějícím se hlasem.

„To není s-spravedlivé.“ Gabe vzhlédl vzhůru na Jarreta. „Rodiče druhých dětí neumřeli. Tak proč zrovna naši?“

Jarret se kousl do rtu. „Takové věci se někdy stávají.“

„Je to stejné jako ta hloupá kniha o července. Nedává to smysl.“

„Celý život nedává smysl,“ pronesl potichu Jarret. „Nesmíš od něj moc očekávat. Všechno ovlivňuje osud, ale nikdo neumí vysvětlit, proč osud jedná tak, jak jedná.“

Jarret stále ještě neplakal, ale oči měl vpadlé a tvář podivně zkroucenou, jako by mu na ni někdo dupnul botou.

Gabe měl vždycky Jarreta nejradši ze všech, ale právě teď ho nenáviděl, protože byl tak klidný. Proč se bratr taky nehněvá?

„Musíme být silní,“ pokračoval Jarret.

„Proč?“ odsekl Gabe. „Co na tom záleží? Oni budou stejně mrtví. A my zůstaneme stejně sami.“

„Ano, ale když dovolíš osudu, aby měl navrch, potáhne tě to dolů. Nesmíš se nechat zastrašit. Vysmívej se mu a poruč mu, aby táhl do pekel. To je jediný způsob, jak ho přemoct.“

Smysl však nedávalo něco jiného než život. Byla to smrt. Brala si lidi, aniž by k tomu měla nějaký důvod. Matka neměla zastřelit otce a vlaštovky neměly zastřelit červenku. Přesto byli všichni mrtví.

I jeho si mohla smrt odvést, kdykoli se jí zachtělo. Strachem se mu sevřelo hrdlo. Mohl zemřít každou minutou. Bezdůvodně.

Jak by ji mohl zastavit? Zdálo se, že smrt je plíživý bastard, který vás přepadne zezadu a dá vám ránu pod pás. Kdyby si přišla pro něj…

Snad má Jarret pravdu… Nedalo se dělat nic jiného než se smrti postavit. Nebo ji dokonce ignorovat. Gabe už si hrál s mnoha podobnými bastardy, a jediný způsob, jak s nimi jednat, byl nedat najevo, že vám ublížili. Pak odešli trápit někoho jiného a vás nechali na pokoji.

Představil si matku a otce, jak kdesi leží mrtví, a do očí mu znovu vhrkly slzy. Nemilosrdně je setřel a skousl si spodní ret. Možná ho smrt uchvátí jako matku a otce, ale ne bez boje.

Pokud ho bude chtít, bude ho muset odtáhnout kopajícího a ječícího. Protože on odtud nepůjde nijak snadno.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Prolog 1

Prolog 2