Copyright © 2015 by Bastei Lübbe AG, Kolín nad Rýnem

Translation © Pavel Dufek, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DAS VERSTECK AM ENDE DER KLIPPEN

přeložil Pavel Dufek

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-959-0 ePub

ISBN 978-80-7543-097-7 mobi

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Portree

září 1924

Mladá žena zpívala křehkým hlasem: „Ó krutě vichr osudu mé všechno listí smeť, ó krutě vichr osudu mé všechno listí smeť!“

Neznělo to čistě ani vznešeně jako kdysi, když tyto verše přednášela se sborem. Nikoli tak jasně a andělsky jako o slavnosti, kdy je pěla 25. ledna při příležitosti oslav k uctění památky velkého skotského básníka Roberta Burnse. Jelikož měla nejkrásnější soprán ze všech a vůbec jako jediná školený hlas, sbormistr si ji už před mnoha lety vybral, aby v tento slavnostní den zpívala sólo. Zato nyní měla hlas ochraptělý z toho, jak křičela; unavený z toho, jak naříkala; a zastřený vzlykáním a kašláním, které ji sužovaly několik dní. Ale navzdory bolesti v prsou a údech, jež jí v sychravé jeskyni zkřehly, neochvějně pokračovala: „Můj květ byl mlád, má poupata tak svěží i ten květ; a rosa čerstvá, – v slunečnu tak rostla každá snět!“ Zpěv se stále více měnil v skuhrání, ona nicméně neutuchala a z hrdla se jí dál draly drsně znějící tóny. Na maličký okamžik ji u srdce zahřála slova básně a myšlenka na to, že před tímto peklem existoval život, ale vzápětí se opět roztřásla chladem. Vtom jí závan větru od moře napověděl, že se již blíží konec. Této nepochybnosti se postavila téměř vzdorovitě a dozpívala poslední sloku: „Však osud bouří severu mé všechny květy smeť, však osud bouří severu mé všechny květy smeť.“

Hlas jí zesílil. Už to nebyl zpěv, ale spíš křik, volání o pomoc. Až nakonec propukla v zoufalý pláč.

„Miláčku, slyšíš mě?“ Hladila ho po hustých vlasech, tuhých jako dráty. Jeho hlava však spočívala na jejím klíně nehnutě, bez života. Nemohla to postřehnout, protože venku panovala černočerná noc. Ve dne dovnitř pronikalo skrz stěnu z kamení a sutě alespoň pár světelných paprsků, ale teď byla tma jako v pytli. Něžně jej hladila prsty po tváři, nahmatala pootevřená ústa a vzala ho za ruku v naději, že ucítí jeho dech, leč marně. Nejevil sebemenší náznak života. Šátrala pod košilí a osahávala mu hrudník. Narazila na něco mokrého, lepkavého. Při pomyšlení, co to může být, se zachvěla. Potřebovala mít jistotu, a proto nechala ruku ležet na místě, kde tak často cítívala tlukot srdce. Jenomže nyní se v jeho hrudi nic nehýbalo a nebušilo.

Trvalo to celou věčnost, než ruku vytáhla. Hned ucítila zvláštní zápach. Ztratil mnoho krve. Potom co ho těsně pod srdce zasáhla ocelová dýka, která se ve Skotsku nosí tradičně v podkolence, mu ránu sice obvázala, ale pouze provizorně, kapesníkem. Přesto by byl tento vražedný útok jistě přežil, nebýt… Znovu se zatřásla, když si připomněla, jak chvilinku nato, co jeho sok, jenž mu zasadil úder nožem, uprchl, otřásl jeskyní ohlušující rámus. Raněného chytila za ruku a ve smrtelné úzkosti zvolala: „Honem pryč, na útesu se zřítila skála!“ V tom okamžiku již shora padaly kameny a v mžiku zasypaly východ. Křičela o pomoc v naději, že se útočník vrátí a zachrání je, když už vykonal hořkou pomstu dýkou. Určitě by se smířil s jeho smrtí, ale přece ne s její. Tím si byla docela jista. Vzápětí však do hloubi jeskyně pronikl jeho smích svědčící o pomatenosti.

„To je trest Boží. Teď jste spojeni navždy. To jste přece chtěli, ne? Teď vám osud tohle přání splnil!“

„Ale co naše dítě? Kdo se o něj postará?“ prosila úpěnlivě.

Místo odpovědi se hlasitě a chorobně smál. „Já se o toho levobočka postarám. Slyšíš mě? Je to bastard! Bastard! Bastard!“

Ačkoliv ji z jeho škodolibého smíchu mrazilo a na zádech jí vyvstával studený pot, ani v tomto okamžiku neztrácela naději, že se živá a zdravá shledá se svým potomkem. Žadonila, aby jí muž poskytl pomoc, ale podle toho, jak rychle se vzdaloval a slábl jeho smích, poznala, že pospíchá pryč.

Přepadl ji záchvat kašle, až se zesláblé tělo otřásalo. Na prsou ji pálilo, jako by byla v jednom ohni. Přesto stěží dokázala udržet oči otevřené. V uplynulých hodinách z posledních sil zápolila s pokušením usnout, neboť věděla, že by se už neprobudila, ale upadla by do věčného spánku. Zkusila ještě jednou, naposledy, udělat jisté smrti čáru přes rozpočet, avšak nyní již byl její bojový duch stejně vyčerpaný jako trýzněné tělo.

„Lásko, jdu za tebou,“ zašeptala mu a zavřela oči. V minulých dnech se události seběhly jako ve zmateném snu. Všechno to zanesla do svého deníku, jehož poslední svazek měla u sebe. Již dlouhou dobu svěřovala své nejtajnější myšlenky shovívavému papíru. Svého bratrance požádala, aby zcela popsané sešity uschoval u sebe. Měla totiž předtuchu, že jí možná hrozí nebezpečí. Dopisování posledních kapitol v jeskyni jí dodávalo sílu, aby neztratila rozum. On mezitím většinu času prospal a ve spánku sténal. Její někdejší ráj se tak proměnil v peklo. A právě psaní byla jediná činnost, která ji odváděla od toho, aby si lehla vedle něj a usnula.

Sepjala ruce a modlila se, aby jednou někdo zavalenou skrýš na konci útesu objevil a její syn se dověděl pravdu. Poslední myšlenku nevěnovala svému milenci, nýbrž nevinnému dítěti, vydanému napospas zvůli zbabělého vraha.

Potom už nemyslela vůbec na nic, jenom naslouchala šumění mořských vln a jejich burácení, jak v těsné blízkosti narážely na útes.

Má milá jest jak růžička,

když v červnu vypučí,

má milá jest jak písnička,

když sladce zazvučí.

A jak jsi krásná, dívko má,

tak z duše mám tě rád,

spíš’ moře vyschnou, než bych já

tě přestal milovat.

Spíš’ moře vyschnou, miláčku,

a ze skal bude troud, –

a k vroucímu tě, miláčku,

chci srdci přivinout.

A s bohem buď, má milená,

buď zdráva, Bůh tě sil, –

však přijdu zas, ať vzdálená

jsi deset tisíc mil![1]

1 Má milá jest jak růžička (O my luve’s like a red, red rose), píseň od Roberta Burnse (v překladu od Josefa Václava Sládka)

Londýn

prosinec 2014

Dona MacLeodová se třásla zimou. Stála u okna svého pokoje, pátrala očima směrem, kde by jindy pozorovala Temži, ale dnes neviděla nic než mlhu. Ne že by na ni nebyla zvyklá. Vždyť nikde nebývá tak mlhavo jako v jejím rodném kraji, na ostrově Skye, hlavním ostrově Vnitřních Hebrid na severu Skotska. Ale tak nějak cítila, že tahle mlha je jiná, než jakou zná odtamtud. Zavalila celé město jako tuhá šedivá hmota. Jako by byla z betonu. Zato mlha doma v Portree připomíná spíš mrak, který se vždycky rozplyne stejně rychle, jako přiletěl. Zatímco v Londýně se počasí mnohdy celé dny nemění, na ostrově se chová jako náladová diva. Déšť, slunce, krupobití, bouře a mlha se tam střídají v rychlém sledu. Již od dětství Dona věděla, že se jasně modrá obloha znenadání zatáhne tmavými mraky ženoucími se od moře a světlo přejde v tmu. A chvíli nato se temná mračna roztrhají a zase vykoukne slunce.

Ve školní brašně proto neustále nosila vedle knih, sešitů a penálu také pláštěnku. Mamince však přidělávala velké starosti tím, že si ji oblékala zřídkakdy. Místo toho ráda courala nalehko v bouřce a mokru. Mnohdy se tak vracela ze školy promočená do poslední nitky. „Dostaneš zápal plic,“ varovala ji matka pokaždé. Ale kupodivu mívala chřipku podstatně méně často než spolužačky, které se za nepříznivého počasí odvážily ven jedině v oblečení do deště.

Proč musím zrovna teď myslet na Portree, divila se Dona. Vždyť si na domov nevzpomněla už dost dlouho. Obrátila se a znovu si lehla pod teplou peřinu. Bylo devět hodin a měla odpornou kocovinu. Proč by měla vstávat? Dnes přece do restaurace nemusí. Tianavaig včera zavřel brány nadobro. Dlouho do noci měli rozlučku a zlikvidovali všechno, co v baru specializovaném na whisky ještě zbylo. Sotva si to připomněla, zatnula ruce v pěst. Tianavaig byl právě na cestě k úspěchu, ale pronajímatel si sliboval víc od pronájmu prostorů obchodu s módním oblečením, a proto dal vedení restaurace výpověď. Sen o vlastní restauraci se tak Doně rozplynul stejně rychle, jako když splaskne mýdlová bublina.

Sotva upadla do spánku, ozvalo se zaklepání na dveře. Rozespalá se v posteli posadila zpříma. „Kdo mě to ruší?“ zabručela. V hlavě jí tepalo, jako by jí nějací skřítkové bušili kladivem do spánků. Uvědomila si, že toho vypila víc než dost.

Do pokoje váhavě vstoupila její nejlepší přítelkyně a spolubydlící Amy. Nevypadala o nic lépe než Dona. Byla také opuchlá a zjevně nevyspalá.

„Zrzečko, nevím, jestli to je důležitý, ale na našem rezervačním čísle máš vzkaz.“

Přezdívku Zrzečka jí vymyslela, protože tvrdila, že než ji poznala, v životě neviděla tak husté a dlouhé zrzavé vlasy.

„Co nám je po tom, kdo se vykecává na záznamník Tianavaigu? Nemusíme snad každému hostu osobně vysvětlovat, že se nám sen rozplynul,“ odvětila Dona vzdorovitě a chtěla si peřinu přetáhnout zpět přes hlavu. Kamarádčin výraz ji však od toho odradil.

„Pochybuju, že jde v tomhle případě o hosta. Vydával se za tvýho dávnýho přítele a upozornil, že to je naléhavý. Prosí, abys mu zavolala zpátky. Poznamenala jsem si jeho jméno a telefonní číslo.“ Amy podala Doně lístek.

„Gordon MacArran? Do háje, kde mohl vzít naše číslo?“

„Jeden z tvejch mnoha ctitelů?“ zasmála se Amy.

Dona zhluboka vzdychla. „Něco horšího: kdysi jsme byli zasnoubeni.“

„Cože? Tys byla zasnoubená? Jak to, že o tom nic nevím?“ Amy se posadila na okraj postele. „Vyprávěj!“

„Není pořádně o čem. Byl to můj první kluk. Obě rodiny se dobře znaly. Už když jsme byli malí, prorokovali nám v Portree společnou budoucnost. Vlastně v tom měli všichni úplně jasno. Provdám se za Gordona a porodím spoustu malých MacArranů…“ Doně se příčilo takhle neočekávaně odhalovat svou minulost.

„A dál?“

Dona nervózně koulela očima. „Vážně to chceš vědět? Není to pro mě zrovna slavná kapitola.“

„Tím spíš. Pořád jsem se divila, že se tak málo zmiňuješ o svým mládí. Přičítala jsem to tomu, že jsou holky z Portree způsobnější než ty, co vyrůstaj v Londýně.“

„Přesně tak. Na tom bychom se mohly shodnout. Měla jsem jenom jednoho kluka, Gordona. Zasnoubili jsme se a…“

„A?“

„No dobře, dobře. Koukám, že nebudeš mít klid, dokud ti to celé nedopovím… Takže se plánovala svatba. Moje máma tím úplně žila. Dokonce se mnou jela do Edinburghu koupit svatební šaty. Vypadala jsem v nich jako sněhová pusinka, ale nezpěčovala jsem se, i když jsem už dávno měla o tom tyátru pochybnosti. Připadalo mi to všechno moc naprogramované, jestli mi rozumíš.“

„No jasně. Mě by teda nikdo nedonutil, abych ze sebe dělala pusinku. Ale řekni mi, jakej byl. Milovalas ho? Nemohla sis s ním promluvit a vysvětlit mu, že ti všechny ty věci okolo lezou krkem?“

Doně se o tomto období života nehovořilo lehko. Zvlášť když už měla pocit, jako by ho jednou provždy vymazala z paměti. Náhle ji opět začalo trápit špatné svědomí kvůli Gordonovi. A nejenom to, ale i kvůli rodičům.

„Řeknu to takhle. Měla jsem ho ráda. Nikoho jiného jsem neznala. Každopádně ne tak důvěrně. V šestnácti jsem do něj byla zamilovaná až po uši, protože to byl jednoduše nejatraktivnější chlápek na celém ostrově. Děvčata ho obletovala a v té době už studoval právo v Edinburghu. Pochází z tradičního rodu notářů a neměl nejmenší pochybnost, že bude kráčet v otcových, dědečkových a pradědečkových šlépějích, tak jako já…“ Na okamžik se odmlčela, neboť mluvit o těchto starých záležitostech ji stálo hodně přemáhání. Letmo mrkla na lístek v naději, že se jedná o jiného Gordona, jenže nebylo pochyb, že to je on. I telefonní číslo hovořilo za všechno. O tom nebylo sporu. Předvolbu Portree ještě nezapomněla.

„Tak jako ty?“ navázala Amy nedočkavě.

„Jako já jsem měla zdědit otcovu palírnu whisky.“

„Páni! Tak proto máš takový fundovaný znalosti.“

„Ano, pracovala jsem v ní hned po střední škole.“

„Nenech se prosit. Leze to z tebe jak z chlupatý deky. Jak to bylo dál?“ Amy koukala z očí čirá zvědavost.

„Vídali jsme se jen o víkendech a první roky to bylo hezké. Hlavně by mě tenkrát ani nenapadlo, že bych mohla vést jiný život než ten, jaký ode mě všichni očekávali. Ale krátce před svatbou jsem začala mít vážné pochybnosti. Najednou jsem zatoužila dál studovat, což jsem si vlastně přála vždycky, a rozšířit si pole působnosti.“

„A proč jsi to rodičům a snoubenci neřekla rovnou?“

„Však jsem jim to řekla,“ vzdychla Dona. „Táta mi odpověděl, že k tomu, abych mohla vést náš podnik, nemusím studovat ekonomii. Prý stačí, když se budu učit od něj. Tím tohle téma definitivně uzavřel. A Gordon mu dával za pravdu. Podle hesla: Bude tě potřeba na místě. Jsi otcova opora. A takové ty kecy. Ti dva si za všech okolností vždycky notovali.“

„Hm, to už nezní tak pohádkově, jak jsem si to malovala na začátku. Už jsem v tobě viděla bohatou princeznu ze Skotské vysočiny.“

„Haha. Jenomže já jsem si jim prostě netroufla říct pravdu do očí. Že jestli se neodvážím aspoň jednou vyrazit do světa, tak se zadusím. Víš, je to těžké, když ti druzí zpečetí osud a nemůžeš s tím hnout.“

„A cos teda udělala? Nechalas svýho Gordona před oltářem samotnýho?“

Dona se utrápeně zasmála. „Ne tak docela. Týden před svatbou jsem si sbalila svých pět švestek a potají se vytratila. Nejdřív do Edinburghu a odtud pak do Londýna.“

„Ty brďo. A jak na to reagovali?“

Dona pokrčila rameny. „To nevím. Gordonovi i rodičům jsem zanechala dopis, kde jsem se jim to pokusila vysvětlit. Po několika měsících jsem zavolala domů. Zvedl to otec. Hádej, co mi řekl.“

„Skoro si to umím představit,“ vzdychla Amy a vzala kamarádku za ruku.

„Zařval do telefonu, že už nemá žádnou dceru,“ zamumlala Dona a naplno se projevil dosud potlačovaný žal, takže propukla v pláč. Amy ji konejšivě objímala, dokud se Dona nevzchopila a nepřestala vzlykat.

„Tak a teď znáš mou minulost. A dovedeš si představit, proč jsem na ni celou dobu nechtěla myslet. Černé svědomí umocněné tím, jak se mě dotklo, že se mě otec zřekl, pro mě bylo neúnosné.“

„Třeba mu to jenom ulítlo v hněvu a vůbec to tak nemyslel.“

„Jak často myslíš, že jsem si to taky namlouvala a brala do ruky sluchátko, že zavolám domů, ale netroufla jsem si.“

„A jak to je dlouho?“

„Už osm let.“

Amy ukázala na lístek s Gordonovým číslem. Dona ho stále ještě držela křečovitě v ruce.

„Zavoláš mu?“

„To kdybych věděla. Pořád mi vrtá hlavou, jak vlastně přišel k tomu rezervačnímu číslu Tianavaigu.“

„Nemám ponětí. Můžeš se na to zeptat přímo jeho. Jak se zdá, ani po tolika letech na tebe nezapomněl. Má moc pěknej hlas, i když zněl trochu rozrušeně.“

Dona se zasmála. „No jo, Gordon MacArranů měl nejlibozvučnější bas na ostrově Skye.“

„Mám jít pryč, nebo zůstat u tebe, než si to vyřídíš?“ zeptala se Amy soucitně.

„Asi bych byla radši sama.“

Amy ji pohladila ještě jednou po zrzavých vlasech. „Ach, ty moje Zrzečko,“ zašeptala a nechala ji v pokoji samotnou.

Dona zůstala dlouho jako opařená sedět na posteli. Teprve potom konečně vstala a sáhla po telefonu. Jakmile vyťukala Gordonovo číslo, srdce se jí rozbušilo. A když se ohlásil, div se jí nerozskočilo.

„Gordon MacArran.“

To je ten hlas, blesklo jí hlavou, který mě tehdy okouzlil; vedle urostlé postavy – výšky téměř metr devadesát – a blonďatých vlasů. Rázem jí vyschlo v hrdle, až se bála, že ze sebe nevypraví ani slovo. Proto si raději odkašlala a ochraptělým hlasem řekla: „Tady je Dona. Dona MacLeodová. Na čísle do naší restaurace jsi mi nechal vzkaz, abych ti zavolala zpátky.“

„Dono,“ vyhrkl tónem, jako by tomu nemohl uvěřit. „Dono, jsi to opravdu ty? Ani jsem se neodvažoval doufat, ale byl jsem si jistý, že na té fotce v časopise to jsi ty.“

Doně hned svitlo, na co naráží. V uplynulém roce vyšla v jednom velkém britském časopise euforická gastronomická kritika o Tianavaigu. Na fotografiích byla Amy a právě Dona.

„Tys ten článek četl?“

„Ano. A vyvodil jsem si z něj tohle: No teda! Tak Dona si našla svou vlastní cestu. I když mě tak trochu překvapilo, že provozuješ restauraci. Že z tebe jednou bude gastronomka, s tím jsem nepočítal.“

„Vystudovala jsem podnikovou ekonomiku a Tianavaig jsem si oblíbila už během studia. A když se ho předchozí majitelé chystali zbavit, zeptali se mě, jestli bych ho nechtěla převzít. V té době jsem byla se svou prací asistentky vedoucího podniku hodně nespokojená, a tak jsem na to kývla. Tak to ses určitě taky dočetl, že byl vyhlášen nejlepším barem specializovaným na whisky v Londýně.“

„Samozřejmě. To víš, že mi to neuniklo. Možná by to tvého otce přimělo, aby se s tebou usmířil.“

Po těch slovech se již nedokázala ovládnout: „Můj ty Bože, jak se vlastně vede našim?“

Gordon hned neodpověděl. Místo toho párkrát zhluboka vzdychl.

Dona měla pocit, jako by měla knedlík v krku. Doposud ji vůbec nenapadlo uvažovat, proč ji Gordon po tolika letech vyhledal a spojil se s ní… Náhle jí došlo, že to nemusí nutně znamenat nic dobrého. Tahle myšlenka na ni zapůsobila jako jed. Udělalo se jí zle.

„Dono, musím ti…“ Gordonovi se zlomil hlas.

Dona oněměla a sesunula se na židli. Nepatřila k lidem, kteří začnou hystericky křičet, kdykoliv je postihne něco skutečně zlého. Spíš ji taková novina zcela ochromí.

„Stalo se neštěstí. Tvoji rodiče si vyjeli na výlet plachetnicí a už se nevrátili. Jejich těla právě našli v Holomanské zátoce u ostrova Raasay…“ Zarazil se a starostlivě se zeptal: „Dono, jsi tam ještě?“

Tiše kývla hlavou a až potom jí došlo, že od ní očekává nějakou známku života.

„Ano, ano, takže jejich těla našli na pláži… Ale jak se to mohlo přihodit? Rosedale je přece nejbezpečnější loď, jaká existuje,“ řekla monotónním hlasem.

„Víš, oni si koupili novou Rosedale, ale ta zmizela beze stopy. Podle všeho se potopila mezi Portree a Raasay.“

„Aha, tak to asi bude,“ zašeptala Dona.

„Pověz mi, opravdu jsi pochopila, co se stalo?“ ujišťoval se Gordon.

„Moji rodiče jsou mrtví. Co bych na tom neměla pochopit?“ reagovala nevlídně.

„Já jenom, že mi připadá, jako by tě to nijak nevyvedlo z míry. Proto si dělám starosti. Dostal jsem nápad, že bych sedl do auta a přijel pro tebe. Je to tisíc kilometrů. Asi tak za deset hodin bych mohl být u tebe, zdříml bych si a pak bychom vyrazili zpátky.“

„Gordone, to je od tebe hezké, ale radši poletím letadlem do Invernessu a tam si najmu auto. Ze všeho nejdřív musím vstřebat, co se stalo.“

„Když já nevím, jestli tě můžu nechat cestovat samotnou.“

Kdyby to nebylo za tak smutných okolností, dala by se do hlasitého smíchu. Jako by se pro Gordona zastavil čas.

„Gordie, já jsem sama celých osm let a už nejsem ta malá Donička,“ odbyla ho ostřeji, než měla v úmyslu. Přesto jí z úst vyklouzlo důvěrné oslovení.

„Promiň, nechtěl jsem se tě dotknout. A pravděpodobně máš nějakého muže, který tě doprovodí.“ Znělo to uraženě a okamžitě se v Doně ozvalo špatné svědomí. Vždyť to, že jí nabídl pomoc, od něj bylo neuvěřitelně velkorysé. Koneckonců ho opustila před svatbou, a tím jej nesmírně zostudila.

„Vůbec se nemusíš omlouvat. Odpusť, ale jsem z toho úplně vyšinutá. Přesto po tobě nemůžu chtít, abys jel takovou dálku,“ dodala smířlivě. Přitom záměrně přešla narážku ohledně „nějakého muže“. Nemělo smysl mu po tak dlouhé době vykládat o svých nešťastných vztazích. Za těch uplynulých osm let měla pochopitelně různé muže, ale víceméně šlo o bezvýznamné milostné pletky. A rozhodně nebyli na vině muži, nýbrž jednoznačně ona sama. Kdykoliv to začalo být vážnější, našla si záminku, proč ze vztahu vycouvat. Amy si ji někdy dobírala tím, že ji nazývala „skotskou lamačkou mužských srdcí“, neboť se Dona nechtěla vázat a vyhýbala se vážnému vztahu.

„Dobře. Mám se ti mrknout na internet, kdy ti sem něco letí?“ zeptal se Gordon.

Dona se zhluboka nadechla. Zase ji zachvátil onen pocit, který se jí často zmocňoval během jejich vztahu: Gordon s ní zacházel jako s nesvéprávným dítětem, ale nechtěla ho znovu urazit odmítnutím nabídky.

„Ano, tak se mi na to, prosím, podívej,“ vzdychla.

„Dobře. Brnknu ti, hned jak to najdu. Teď už mám tvoje číslo. Tedy pokud mi voláš ze svého telefonu.“

„Ano, to je moje číslo,“ přitakala pohotově. Mýlila se, anebo se z ní Gordon právě pokusil vytáhnout, zda volá z telefonu nějakého muže? „Tak zatím!“

Nějakou dobu zůstala nehybně sedět na židli. Rozum vnímal, co se přihodilo, zato do srdce jako by ta krutá zpráva ještě nedorazila.

Tlouklo jí, div nepuklo, a připadala si ochromená. Chvatně sáhla po krabičce s trankvilizérem, který jí předepsal lékař, když si mu stěžovala, že již drahný čas pozoruje stavy úzkosti. Už delší dobu jí léčil záchvaty migrény a upozorňoval ji, že uklidňující prostředky nejsou dlouhodobé řešení – přesto však projevil ochotu jí sedativum opět předepsat, konkrétně v souvislosti s ukončením pronájmu restaurace Tianavaig. Pravda je, že jí utišující tablety pomohly potlačit vnitřní neklid a rozplizlou úzkost. Kdo by si byl pomyslel, že se to ještě zhorší? honilo se jí hlavou. V duchu si představovala, jaké bude mít smrt jejích rodičů následky. Ať se jí chtělo nebo ne, musela se přinejmenším na pohřeb vrátit domů, na místo, kde začalo její tělesné utrpení. A to zrovna v ten večer, kdy si poprvé zoufale kladla otázku, zda z jejích trampot existuje nějaké východisko. Tehdy se jí poprvé zmocnila ukrutná bolest hlavy. Během chvilky se zkroutila na podlaze do klubíčka, svíjela se a plazila. Když z ní byl příští den zase normální člověk, uzrálo v ní rozhodnutí, že před tím vším musí utéct!

Pečlivě si masírovala spánky, ale v tom okamžiku ani nepociťovala nástup bolesti hlavy, ani ji netrýznila úzkost. Naopak se v ní rozhostila prázdnota, jako by ta hrozná novina vůbec nepronikla do její mysli.

Ani nepostřehla, jak se tiše otvírají dveře a opatrně se k ní blíží Amy.

„Co se stalo? Seš bledá jako smrt,“ zděsila se kamarádka a zrak jí spočinul na krabičce Buspironu.

„Co se děje? Co ti ten mizera udělal? A co je tohleto?“

„Musím se sbalit,“ stočila Dona hovor jinam a vstala. Náhle se opět dostavily nepříjemné pocity. Celé tělo se jí rozechvělo a zavrávorala. Než klopýtla, Amy ji stačila zachytit.

„Okamžitě mi řekni, co se děje,“ trvala Amy na svém.

„Moji rodiče… táta i máma jsou mrtví!“

Amy si v šoku zakryla obličej rukama. „Panebože! Panebože!“ zajíkala se a pevně k sobě Donu tiskla.

Tímto přátelským gestem u ní prolomila všechny zábrany. Dona v zoufalství vzlykala. „A to jsem jim toho chtěla ještě tolik říct. Zatraceně, přece se nemůžou jen tak vypařit ze světa, když jsme se ještě nestihli usmířit.“

„Jen se vybreč, Zrzečko. Pořádně se vybul,“ mumlala Amy a přitom Donu hladila konejšivě po vlasech. „Ale teď mi řekni, jak dlouho už bereš tohle svinstvo,“ ukázala na prášky.

„Ále, to vůbec neužívám pravidelně,“ pokusila se Dona situaci zlehčit a krabičku s tabletami honem strčila do zásuvky stolu, jako by se tím dalo choulostivé téma sprovodit ze světa.

Amy to nechala být a s ohledem na kamarádčin neutěšený stav se dál raději nevyptávala.

Dona se prudce vyprostila z Amyina sevření. „Už musím jít balit!“

„Ty chceš jet v tomhle stavu?“

„Musím. Uvěřím tomu, teprve až je uvidím. Rozumíš? Musím je ještě jednou vidět.“

„Dobrá, tak pojedu s tebou,“ rozhodla se Amy energicky.

„Ale přece nemůžeš všechno nechat být,“ namítla Dona mdle. Nic by jí nebylo milejší, než kdyby ji Amy na cestě do minulosti doprovázela.

Amy se suše zasmála. „Co mám podle tebe nechat bejt? Už jsi zapomněla? Včera jsme Tianavaig navždycky zavřeli. Teď mě čeká jenom pucování klik ve všech aspoň trochu slušnejch londýnskejch restauracích. Abych byla naprosto upřímná, nepřetrhnu se kvůli tomu. Kromě toho mi to neuteče. Buďto nový místo seženu, nebo ne, a je jedno, jestli se to stane dnes nebo za tejden.“

„Však se o tebe ještě porvou! Všichni četli ten článek a vědí, že jsi přebornice v nové anglické kuchyni. Cituju: Tučné, těžké a chuťově neutrální jídlo je minulostí! A Jamie Oliver už dávno není jediný, kdo svým uměním v anglické kuchyni dokáže to, že se chuťové buňky rozplývají…“

„Ale to budou vědět i příští tejden. Ruku na srdce. Přišlo by ti vhod, kdybych tě doprovázela, nebo by ti to spíš vadilo?“

Dona jí z vděčnosti padla kolem krku. „Byla by to nejlepší přátelská služba, jakou bys mi mohla prokázat. Samozřejmě že by mě těšilo, kdybys jela se mnou. Mám strach, strach a ještě jednou strach.“

„Dobře, tak se teda sbalím na cestu i já. V kolik letíme?“

Dona pokrčila rameny. „Gordon mi vyhledává let a hned mi zavolá zpátky.“

V tom okamžiku zazvonil telefon. Podle očekávání to byl on. Sdělil jí, že v letu do Invernessu v šest hodin navečer je volné místo a že by jí ho mohl vzhledem k akutnímu naléhavému případu telefonicky rezervovat.

„Bezva, tak mi, prosím tě, v tom letadle, co letí v šest, rezervuj dvě místa,“ požádala ho chvatně.

„Domluveno! Za tím účelem ještě potřebuji znát jméno muže, co tě bude doprovázet.“ Doně neušel nevrlý podtón v jeho hlase.

„Hendersonová. Amy Hendersonová.“

„Hendersonová? Ale to je přece ženské jméno.“

„Ano, Amy Hendersonová je žena.“

Dona si přesně dovedla představit, co se právě odehrává v jeho mozku. Že by ho moc zajímalo, zda se z ní stala lesbička. Ale nic mu neprozradila. Nechala ho v nejistotě: „Tak zatím. Ozvu se, hned jak dorazíme do Portree. Možná už bude dost pozdě, takže se setkáme až zítra. Nevíš, jak se dostaneme do domu?“

„Vyrozumím slečnu Armstrongovou, že přijedete.“

Slečnu Armstrongovou? Takovou dobu si Dona na tu dobrou duši rodiny MacLeodových nevzpomněla. Nebyla to jen hospodyně, ale kromě toho také její chůva.

„Ach ano, dej jí na vědomí, že by nám třeba mohla připravit pokoj pro hosty. A Gordone, ráda bych je viděla. Slyšíš mě?“

„Beze všeho. Jsou vystaveni v kapli.“ Jakmile se Gordon dověděl, že Dona nepojede do Portree sama, nasadil rezervovaný tón.

„Brzy nashle!“ ukončila hovor.

„Má radost, že tě navzdory tak hrozný příležitosti zase uvidí?“ vyzvídala Amy.

„Mám dojem, že si myslí, že jsi moje přítelkyně.“

„A nejsem snad? Navíc tvoje nejlepší. Teda aspoň doufám.“

„Amy, myslím to tak, že tě považuje za mou milenku.“

„Tak ho při tom nech. Aspoň snáz pochopí, proč jsi tenkrát tak nenadále vzala roha.“

„Už máš sbaleno? O půl páté musíme být na letišti.“

„To je v pohodě. Ani nevíš, jak jsem ráda, že tě nemusím ponechat osudu samotnou.“

„A co teprve já! Sice mi to pořád ještě úplně nedochází, ale jsem přešťastná, že až je zítra… že nebudu sama…“ Slzy se jí draly do očí.

Amy ji vzala za ruku a stiskla ji. „Nedělej si starosti, já se od tebe ani nehnu. To platí i pro chvíli, až rodiče uvidíš naposledy…“ Větu nedořekla, protože sama měla co dělat, aby se nerozplakala.

Dona plnila kufr jako u vytržení. Připadalo jí to jako zlý sen, ze kterého se nikdy neprobudí. Ze šuplíku ve spěchu vytáhla krabičku sedativa a hodila ji do kabelky. Ale ještě předtím si pro jistotu dala jednu tabletu stranou a spolkla ji.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Portree září 1924

Londýn prosinec 2014