Copyright © Otilie K. Grezlová, 2016

Copyright © ALPRESS, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Otilie K. Grezlová, 2016

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

IISBN (ePub) 978-80-7543-128-8

ISBN (mobi) 978-80-7543-129-5

Ne všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Některé jsou velmi reálné, takže podobnost postav či událostí s těmi skutečnými opravdu není náhodná.

1

Dole bouchly dveře a na schodech se ozval známý dusot. Provázený, jak jinak, hvízdaným Triumfálním pochodem z Aidy.

Ruda protočil panenky a zašklebil se. „Jsem král, egyptský faraon, stavitel pyramid…“ zavřeštěl. Mohl si to dovolit, dupot byl hlasitější.

„Ségra, před tím tvým navoněným pardálem se dekuju. Si to užij.“

Akorát si podali dveře, Břetislav alias Břéťa nebo Slávek – proboha, ten mazec, když mu tak někdo řekne, pro všechny jedině Bret, musí to znít světově – ho vnímal asi tak jako páru nad hrncem. Sedmnáctiletý puberťák, bratr jeho snoubenky, pro něj byl něco jako trochu otravné štěně.

„Ty nejsi připravená, Máčku?“ zarazil se, sotva jí vpálil pusu. „Všichni čekají jen na nás. Tohle rozloučení se svobodou se vepíše do dějin.“

Jitka, Jíťa, Jitule alias Máček ho objala. Alespoň skryla lehké rozčarování. Jaké loučení se svobodou? To je spíš parodie. No dobrá, slavit se dá cokoliv, tak proč ne to, že se zatím sestěhují a budou spolu žít? Vlastně budou jako manželé, jen ten papír jaksi… Ještě že po Rudovi už není ani vidu, ani slechu. Na „Máčka“ byl vysazený a pořád sestru provokoval, ať za to Břéťovi (ze zásady mu jinak neřekl) rozbije hubu. Dokonce se nabízel, že jestli si ona netroufá nebo na to nemá páru, ochotně ji zastoupí. Bret se vždycky chechtal. Tohle oslovení jen reprezentuje jeho životní styl a úspěch. Rychle, stručně, vtipně. Proč by jí měl říkat dlouze „miláčku“? Co slovo, to perla, co věta, to náhrdelník. Každá slabika navíc spotřebuje čas a čas jsou peníze. Bret jako šéf reklamní agentury, která si na nedostatek spokojených klientů nemůže stěžovat, o tom přece něco ví.

Nadechla se jeho vůně. Vždycky voněl. Teda ne tak úplně voněl. Jen nepáchl nakyslým ulepeným potem jako většina chlapů v autobuse, metru, tramvaji. Možná proto, že mu tyhle dopravní prostředky nic neříkaly. Bylo to něco mezi meruňkovými květy a jezdeckými holínkami. Když už to vypadalo na vůni, přerazily to holínky a hnůj. A když už jste mysleli, že zrovna nevoní, tak jste ucítili meruňkové květy. Nikdy té záhadě nepřišla na kloub. Ať mu koupila jakoukoliv kolínskou vodu nebo deodorant, pořád voněl stejně.

Sevřel ji v medvědím objetí. „Hm?“ zabručel jí do ucha. „Co takhle rychlovčičku, než vypadneme? Takovou omluvu přece musí pochopit každý, ne?“ Zajel jí rukama pod mikinu a spokojeně zafuněl. Neměla podprsenku. Ve chvíli mikina letěla někam za její hlavu a on se nedočkavě a hladově vrhl na její prsa. „Chválím tenhle scénář, máš za jedna,“ mumlal s ústy přisátými k její bradavce, zatímco rukama rozvazoval zavinovací sukni. Měl v tom praxi. Miniaturní kalhotky nepředstavovaly žádnou překážku. A i kdyby, tak Jitka byla ve chvíli správně nažhavená a vlnila se a vzpínala v jeho náručí tak, že zatínal zuby a modlil se, aby vydržel.

Stejně je to zajímavé, napadlo ho, jak je sex s touhle docela nezajímavou a trochu fádní holkou úžasný. Ve chvílích milování nebo spíš divokého a hladového chtíče, kterého si k obapolné spokojenosti a většinou totálnímu vyčerpání užívali, ji zkrátka nepoznával. Vamp. Dračice. Šelma. A potom myška šedivka. Nudný průměr. Měl schopnost fungovat na více kolejích, takže jedna část jeho osobnosti momentálně žila sexem, druhá docela chladně uvažovala a kalkulovala.

„Můžu?“ sykl. Oceňovala, že se vždy zeptal, i když si neuměla představit, že by někdy řekla „ne“. Naštěstí taková situace ještě nenastala. Byla připravená. Dokonale, stoprocentně jako vždycky. Jeho dotyky ji rozpalovaly, doslova je hltala a vycházela jim vstříc. Vzepjala se a oddala osvobozující křeči. V očích ji pálily slzy. Miluje ho. Miluje ho strašně moc, jako nic na světě. Ať manželé, nebo ne, patří k sobě a nikdy jinak.

Jitka přehlédla hromadu krabic. Je v nich to podstatné, co dosud tvořilo její život. A teď to spolu s Bretem přestěhují k němu, do rodinného domku, který jim přenechali jeho rodiče. Jen ať si ty starosti s údržbou a opravami a zahradou užije někdo jiný, smáli se. Jestlipak se ty věci aklimatizují? přemýšlela. A jestlipak se aklimatizuju já?

Ten domek samozřejmě znala. Ale jak ji přijme coby paní? Bude ji akceptovat? Podá jí ruku? Nebo jí bude podrážet nohy? Spousta nezodpovězených otázek. Trochu ji děsily. Tenhle její krok, tak nepatrný – no co, tak se odstěhuje ke svému příteli –, nějak spustil doslova lavinu změn přímo kardinálních.

Táta s mámou přišli s tím, že se jim nabízí uplatnění v cizině. Taková šance se vyskytne jednou za život. Taková šance se neodmítá. Neodmítli. Bráška pojede s nimi. Křenil se: „Taková šance se vyskytne jednou za život. Taková šance se neodmítá.“ Jasně. Střední školu může studovat i tam a ještě zvládne jazyk. Docela mu záviděla, možná s trochou hořkosti.

Bráška byl bezvadnej kluk. Nechodil s hlavou v oblacích, nevypadal jako šprt, dokázal se tvářit a občas i chovat jako typický hajzlík, ale s takovou elegancí, že jste mu to museli prominout. Tím dokonale klamal, takže o jeho geniálním mozku věděli jen ti nejbližší. Nevěděl, co to je učit se. Mozkové závity měl naprogramované tak, že hned napoprvé všechno pochopily a dovedly s tím pracovat. Na rozdíl od ní. Pravda, učení ji moc nebavilo. Ale i když se zabejčila a fakt tvrdě makala, výsledek byl pořád jen průměrný.

„Ale to je šikovná holčička,“ rozplývali se všichni. Bohužel jenom zpočátku. Po několika lekcích čehokoliv se zasekla. Dosáhla určité úrovně a dál to nešlo ani omylem. Zůstala šikovnou holčičkou, kterou ostatní předběhli. Byla šikovná a hodná. Neodmlouvala, snažila se, ale na víc než na průměr to nedotáhla. Jasně, uvědomovala si to. A docela ji to otrávilo.

„Proboha, kdybych si nebyl tak jistý,“ zaslechla jednou tátu, jak mluvil k mámě, „tak bych tě snad podezíral, že máš Jitku s někým jiným.“ Ani se na něj nezlobila, měl pravdu. Už s tím byla smířená. Není ani černá ovce rodiny, ani bílá. Jen šedá. Nenápadná, které si nikdo nevšimne. Bůh ví, že by chtěla být. Klidně i černá. Není dáno, nemá na to.

Může být ráda, že má svého báječného Břéťu – pardon, Breta. Sice to někdy bylo jako jo a ne, ale nakonec „si zbyli“, jak to on sám trefně nazval. Prezentovali sami sebe jako první lásku ze střední školy. Pravda, na střední se poznali. Pravda, na střední spolu začali chodit. A pak se rozešli. Vlastně nerozešli, jen se trochu vzdálili. Vyčkávali. On měl jinou, ona jiného.

A znovu byli spolu, ideální pár, on macho, ona subina. Vzhlížela k němu. Tak dlouho, než se jemu i jí v životopisu nabídl někdo jiný. Trvalo to pár měsíců. To už bylo dávno po zkoušce dospělosti. Což neznamenalo, že nebyli v kontaktu. Dokonce si sdělovali, jak se jim v milostných eskapádách vede. Tak dlouho, až zase byli spolu. Rozhodli se, že přestanou blbnout a dají to úplně vážně dohromady. Upřímně, ono s těmi jmény Břetislav a Jitka to snad ani jinak nešlo.

Jo, trochu to jednou zamotal Frankie Dlouhán. Jenže ten neměl dost trpělivosti. Kluk, který byl o dva roky starší, protože se vrátil z Ameriky, kde měl ve studiu pauzu, aby se naučil jazyk. Bohužel pár měsíců poté, co se tu usadili, se stala ta blbá náhoda a nehoda a z Frankieho Dlouhána se stal sirotek. Sice skoro devatenáctiletý, ale přece. A Frankie potřeboval psychiatra a zase rok na to, aby se dal dohromady.

Jitule do něj byla celá paf, ostatně jako skoro všechny holky. Jo, Frankie byl sympaťák, nikoho nepodrazil a pořád jste ho mohli vidět s kytarou. „Já a Johnny Cash,“ smál se. Hrál jako bůh. Břetislav věděl, že Máček na Frankieho nedá dopustit. A dokonce věděl, že Frankie by za Máčka dal život. Jenže tím to končilo. Frankie byl Frankie. Holky jo, ale vocaď pocaď. Pro Jituli měl sice zvláštní slabost, ale ani s ní nepřekročil hranici.

Což se tedy o něm, Bretovi, zrovna tvrdit nedalo. V etapách, kdy s Jitulí pěstovali jen kamarádství, to zkoušel i jinde. Co se nabízelo, neodmítal. Zajímavou zkušenost učinil se spolužačkou Danou. Premiantka, podle toho se chovala. Navíc fakt pěkná. Podle toho se nosila. V posteli propadák. Uspěchaná, nervózní, doslova se hnala za výkonem. Pochyboval, že orgasmus prožila. Jen ho předstírala, ne zrovna úspěšně. Dostala snad všechny kluky ze třídy, i absolutní nemehla. Kromě Frankieho. A to ji žralo. Věděla, že ho neměla ani Jitule. Dobrá, to bylo na rovinu. Ale každému, i jí, bylo jasné, že Jitka je pro Frankieho jednička. Obrázek milostný.

***

Jitka dorovnávala do starožitného příborníku po Břéťově (pardon, Bretově) babičce svoje skleničky. Navzdory tomu, kolik se toho do tří regálků muselo vejít, nevypadal celek přeplácaně. Podařilo se jí navodit zdání lehkosti, křehkosti a vzdušnosti, okolností tak nezbytných pro instalaci skla. V tom se docela vyžívala, to se jí dařilo hravě a snadno. Ještě ta výklopná dvířka. Jaká skrývají tajemství? Břéťa jí ponechal volnou ruku.

Ústřižky složenek starých snad deset let. Omalovánky z roku raz dva. Dobrá, zeptá se ho, jestli je chce schovat. Malý svazeček jejích dopisů z doby, kdy jezdila jako vychovatelka na školy v přírodě. Ta doba bývala k nepřečkání. Pravda, často za ní na víkend přijel. Vzpomněla si, jak ji zaskočilo, když před desátou večer ještě kontrolovala pokoje a jedna třináctka jí popřála dobrou noc s dodatkem: „A dobře se vyspěte.“ Co tím ta děvenka myslela?

No ne, pár pornočasopisů. Podívejme, tak miláček se inspiruje. Tohle jí nic neříkalo. Kdysi se ji tím snažil ohromit, ale po pár stránkách mu sdělila, že ji to akorát demotivuje. Dobrá, každý máme své malé tajemství. Další štůček dopisů. Dala je k těm svým. Ale – hrome. To není můj rukopis. Sedla si s nimi do křesla. Nechala je ležet v klíně a pozorovala je. Snažila se zaujmout k nim nějaký vztah. Co mi sdělí? Co s naším vztahem provedou? Nejspíš jsou naprosto neškodné, přece by tady Břetislav neschovával kompromitující dopisy. Přece by mi nebyl nevěrný, vyděsila se. Má právo do nich vůbec nahlédnout? To je něco jako hledat v mobilu kontakty a odeslané či přijaté zprávy nebo šmírovat v e-mailové schránce.

Civěla na balíček dopisů, převázaný zelenou stužkou. Zelená je barva naděje, mudrovala v duchu a vzápětí se napomenula: Jitule, neblbni. Bylo ti šestadvacet. Nejsi praštěná puberťačka, nýbrž zralá žena s nadhledem. No dobře, tím si nebyla až tak jistá. Jo jo, tak se do těch dopisů podívám jako žena s nadhledem. Ať se dozvím cokoliv.

Dozvěděla se a nestačila se divit. Data se shodovala s termíny jejích pobytů na škole v přírodě coby vychovatelky. Ty srdceryvné výlevy, ta sladkobolná slova, výrazy jako „tvůj žhavý dech na mých ňadrech“, „tvůj jazyk v mé vstřícné štěrbině, která ti vychází vstříc a pohlcuje tě k neskonání světů“ a – hrůza hrůzoucí – „mysteriózní tóny Ravelova Bolera, které naše splynutí těl povyšují na záležitost bohů“… Měla dojem, že se pozvrací. To Bolero ji dorazilo. Jejich skladba. Poslouchali ji, když si udělali „pěkný večer“. Korunovaný sexem. Jako blbka si myslela, že je to jejich skladba. Jenom jejich. Vida, jak parádně se sekla.

Musela se jít napít. Takže suma sumárum: bude jí dvacet sedm, má několikaletý vztah (teď si nebyla jistá, jestli jde o lásku, hlavně z jeho strany) s chlapem, ke kterému se stěhuje, a právě objevila, že on jí úspěšně zahejbá. A teď babo raď. Zatřásla hlavou, jestli nenastane nějaká změna, něco jako procitnutí z toho grenadýrmaršguláše. Tak jo. Nenastala. Proboha, můžete mi někdo poradit, co teď???

2

Eva se zálibně zahleděla na zahradní altán. Ten nevábný roh zahrady díky němu dostal úroveň, vyloženě po něčem takovém volal. A Eva si ho užívala, i když dost dlouho váhala, jestli to nebudou vyhozené peníze. Nelitovala. Na pohled subtilní přístřeší bylo pevně ukotveno v zemi, v něm pohodlné sezení ne u pidistolečku někde ve výši kolen, ale u pořádného stolu, na kterém se mohlo jíst a pít i s opřenými lokty nebo pracovat na notebooku. S chutí tam poseděla, sama i s přáteli, a dobře se tam i jen tak zíralo a líně přemýšlelo. Říkala mu RSVP, což byl takový její osobní vtip, a vysvětlovala to jako Rozumně a Sympaticky Vynaložené Peníze.

Vistárie, která ho obrůstala, byla pořádně hustá, takže altán vypadal, jako by měl na sobě zelený kožich. A ta spousta květů, jimiž ji každý začátek léta potěšila! Když si kupovala sazenici, prodavač ji postavil před trochu složité dilema: Tyhle jsou za pět set, pokvetou příští rok. Tyhle za tři sta padesát, pokvetou za tři roky. A tyhle za dvě stě pokvetou možná. Zvolila zlatou střední cestu. Bylo to docela napínavé. Vlídně k rostlině hovořila, vyprávěla jí, jak se těší na ty krásné hrozny květů. Pak se smála, když o tom mluvila: „Asi jsem ji ukecala. Vykvetla hned další rok.“

Mrkla na hodinky, do jeho příchodu zbývalo deset minut. Dochvilnost mohla být jeho synonymem. Všechno měla připravené. Lehké občerstvení, káva, bílé víno. Ale třeba přijede autem. Možná si ho už pořídil, i když vztah toho mužského k podobným věcem dobře znala. Byl prostě svůj. Těšila se na něj, proč to zapírat? Měla ho ráda, dostal se jí pod kůži. A snad mu i trochu pomohla. Nerada by si to nalhávala.

Z ulice zaslechla zařvání a vzápětí upřímný řehot. „No, to mě nemůže překvapit,“ ozvalo se. „Lidi mají na dveřích ceduli Tady hlídám já nebo Jsem u dveří za pět vteřin, jen vy tu musíte mít hlášku, že Naše kočka umí karate.“

Frankie Dlouhán se objevil na scéně.

„Ne, kdepak, už jsem mimo obor dost dlouho a spousta věcí se zásadně změnila. Vlastně bych se ani vracet nechtěla. Já na návraty nevěřím,“ zavrtěla Eva hlavou. „Na žádné. Vrátit se k něčemu nebo někomu, to není návrat. To je úplně nová situace, začíná se od začátku. V jiných podmínkách. Jenže je to těžší o tu minulost, která se do toho chtě nechtě občas zamotá.“ Mávla odmítavě rukou. „Jsem takhle opravdu spokojená.“

„Myslím, že je to škoda, paní profesorko,“ namítl Frankie. „Vy jste tu angličtinu naučila i ty, kteří se bránili. Mně teda pochopitelně pomohla víc ta čeština. Přece jen jste mě do ní trochu vrátila a pomohla mi ji zase objevit. Ale jasně, změna je život. A jaký je teda život s překlady?“

Usmála se. „Teď už dobrý. Pravda, začátky byly dost mizerné. Ne že bych byla tak pitomá a spustila nějakou hurá akci, samozřejmě jsem už měla kontakty, překládala jsem trochu, i když jsem učila, ale v téhle práci si nic moc naplánovat nemůžeš. Když už si s nějakým redaktorem v nakladatelství rozumíš a spoléháte na sebe, tak bum, jde třeba někam mimo obor, nebo – když je to ženská – otěhotní a přijde jiný. Jenže ten za sebou táhne často zase ty svoje překladatele, které má prověřené, a ty ho nezajímáš. A hned máš hlavu v pejru. Musím to ale zaklepat, dneska už jsem v pozici, že si mě redaktoři táhnou s sebou. Zvykneš si i na to, že jeden měsíc nevíš, do čeho bys píchnul, další měsíc dostaneš tři knihy se stejným termínem odevzdání. Odmítl by jen šílenec. No, je fakt, že o nějaké delší dovolené si nechávám akorát zdát.“

„To já mám dovolenou skoro pořád,“ zasmál se Frankie. „Představte si, že za hlavní stan mám pořád tu garsonku, co mi pořídila babička, když usoudila, že bych se jí neměl držet za sukně. Jak jsem ve dvaceti odmaturoval, už mě odstříhla. Asi taky nemohla poslouchat to moje věčný brnkání na kytaru. Ale je fakt,“ zvážněl a měl trochu dojatý hlas, „že když jsem potřeboval, byla tady. Takovým nevtíravým způsobem. A já si ani neuvědomoval, že pro ni to muselo být možná ještě strašnější než pro mě.“

„Tvoje matka byla její jediné dítě?“

„Právě,“ pokývl hlavou. „Navíc v té době už byla vdova.“

„Myslím, že tě vnitřně vzala jako syna a ne jako vnuka,“ zamyslela se Eva. „Určitě jsi pro ni znamenal a znamenáš hodně, víc, než si dovedeš představit. Jsi pro ni tak trochu náhrada za dceru, nemyslíš?“

„Hm, možná to tak nějak i bude, nikdy jsem o tom takhle neuvažoval. Ale naštěstí,“ přešel do veselejšího tónu, „mě nenutila nosit holčičí šaty. Pravda, to už na mě v tom mém věku zkoušet nemohla. Ale kupodivu mě nikdy ani slovem nenutila, abych nosil krátké vlasy. V tom byla hodně tolerantní. Víte,“ zadumal se, „já jsem ji vlastně ani jako babičku moc nebral. Spíš jako nějakou tetu nebo tak. S mojí představou babičky se neztotožňovala. Ne že bych si naříkal,“ upřesnil.

„Při té smůle jsi měl vlastně ještě docela kliku,“ poznamenala Eva.

Odmlčeli se. Na takové věci se nedá zapomenout. Dá se jen pokoušet na ně nemyslet.

„Máte to tady moc hezké,“ přerušil ticho Frankie. „Ale to říkám vždycky. Hlavně vám tu od jara do zimy pořád něco kvete. Vidíte,“ plácl se do čela. „Málem bych zapomněl. To by mě teda štvalo.“ Otevřel zip na batohu a vyndal malý balíček. „Pro vás,“ podal jí ho. „Z Londýna. Přiznávám, že jsem ho objevil na blešáku. Ale to ho jen šlechtí,“ mrkl na Evu.

Opatrně ho rozbalila, tušila něco zarámovaného. Že by zase…? Kytice macešek. Natáhla ruku s obrázkem od sebe. „Opravdu pěkné. Myslím, že už vím, kde ho ubytuju.“

„Nojo, ale pořádně si ho prohlédněte. To není namalované. Alespoň podle prodavače. Prý je to úžasná výšivka.“

Přitáhla dárek k očím a důkladně si ho prohlédla. „To je krásné,“ vydechla. „Hotové umělecké dílo. Tohle bych v životě nedokázala. Ale prosím tě, už mi konečně jednou řekni, proč ty jsi na ty kytky tak vysazenej.“ Rozesmála se. „A hlavně mi, proboha tě prosím, už konečně prozraď, proč mi úplně vždycky přineseš buď přímo tyhle kytky, nebo něco, na čem jsou. Už si nehraj na pana tajemného a sem s tím.“

„No, asi bych fakt měl. Ale slibte mi, že to vezmete hrdě a statečně.“ Zamyslel se, prohrábl si prsty věčně rozcuchané hnědé kudrny po ramena, zamračil se, až se mu husté obočí skoro spojilo. Eva čekala. S trpělivostí si tykala a byla zvědavá, co se dozví.

Přistihla se, že ho pozoruje ne jako bývalého žáka, studenta, ale jako muže. No, povedl se. Ten Dlouhán mu seděl, a pokud to vyvolávalo představu třtiny klátící se ve větru, tak opak byl pravdou. Měl pěkně vymakanou figuru, tvrdil, že pro to nic moc nedělá, dar od pánaboha a genů. S úsměvy šetřit nemusel, zuby mu jen svítily a modré oči v kombinaci s tmavými vlasy vypadaly víc než dobře. Teď už je to prostě mužskej. A pěknej.

Eva si samozřejmě pamatovala, jak na něj holky ve třídě letěly, a taky si pamatovala, že Frankie byl prostě záhadně neulapitelný. Měl rád všechny. Ale nezamiloval se ani do jedné. V posledním ročníku měla takový dojem, že snad Jitka je mu bližší než ostatní, ale ta zase chodila nechodila s Břetislavem, alespoň tak nějak to vypozorovala, vycítila, všimla si…

„No, já jsem si v těch telecích letech, kdy jsme se vrátili a kdy… však víte, potřeboval občas s někým popovídat. Ani ne snad nahlas, aby mi někdo radil nebo mi odporoval. Já jsem prostě jen potřeboval svoje myšlenky a otázky formulovat. A odpovědi se mi v hlavě nějak objevovaly samy. Strašně moc mi to pomáhalo, hledal jsem sám sebe a hlavně jsem si ujasňoval, co chci a co ne. Ne teď nebo zítra, ale tak vůbec. Co v životě budu hledat, kam půjdu, co jsem ochoten ze sebe dát, co oželet, proč někomu dát do zubů anebo si na druhou stranu nechat nabančit… těžko se to vysvětluje.“ Odmlčel se, jako by přemýšlel, jestli se až takhle otevírat není nebezpečné. Ale co, vždyť už je to dávno…

Zvedl pohled k Eviným pozorným očím. „Proč si myslíte, že jsem tak nadšeně běhal, abych vám přinesl promítačku a kazeťák a odnášel vám sešity? Pro skoro dvacetiletýho kluka docela švihlý hobby, ne?“

„Protože jsme si většinou trochu popovídali, jak jde život?“ tipla si Eva.

„Vaši odpověď oceňuji nejvyšším počtem bodů a zařazuji ji do supertajného fondu zbraní účastníků vědomostních soutěží,“ pochválil ji Frankie.

„Proboha, ty si ten blábol ještě pamatuješ?“

Frankie se smál. „Ba co víc, já si myslím, že se našlo pár těch, kteří se přinutili dřít jen proto, aby tohle po zkoušení na svou adresu slyšeli. A věřte, že by to vychrlili všichni, i kdybyste je probudila v šest ráno po příšerným flámu.“

Eva se zachmuřila. „Tak to mě mrzí, že jsem s tebou nemluvila trochu víc. Na svou omluvu jen můžu říct, že jsem nechtěla být jako nějaká vlezlá…“

„Ne ne,“ skočil jí Frankie do řeči. „Tu hranici, kam zajít, jsem tenkrát určoval já. Ale k těm svým myšlenkám jsem neměl parťáka. A pak jste se přede mnou jednoho večera objevila vy. V mých představách. A já jsem všechny své pocity, názory, křivdy domnělé i skutečné, plány, otázky a bezradnosti svěřoval vám…“

Eva povytáhla obočí. Vzpomněla si, že tenkrát měla dojem, že Frankie je citově mnohem víc založený než jeho spolužáci, jen to maskuje cynickým žertováním. Přistihla se, že téměř zatajila dech, jak byla zvědavá na pokračování. Ta zpověď ji až dojímala.

„Mluvíval jsem s vámi tímhle způsobem každý večer. Vy ani netušíte, kolik rad jste mi dala, kolik situací jste mi pomohla vyřešit. Vždyť i na tu muzikantskou cestu jste mě nasměrovala. To se vám teda podařilo úplně skvěle!“ Eva nestačila zírat.

„Nejlepší na tom bylo, že po večerní debatě s vámi jsem druhý den ve škole, když jsme rozebírali třeba Ivanhoea, měl tisíc chutí říct, že včera večer, jak jste mi říkala… Umíte si představit to oživení v sále?“ Neuměla.

„Počkej, neutíkej od tématu. Proč mám v erbu macešky?“ střelila po něm přísným pohledem.

„No tak jo, máte to vědět. Protože jste byla něco jako moje náhradní máma, rozumíte? Jenže macecha zní moc tvrdě. Tak proto…“

„Proboha,“ Evě se zadrhl hlas. „Kluku, tys na tom musel být ještě hůř, než jsem si troufla pomyslet.“

„Nebyl. Díky vám nebyl. Věřte mi.“

Zavládlo mezi nimi hojivé ticho, které po chvíli Eva porušila takovým podivně vlhkým hlasem: „Frankie, tak mám dojem, že se mi právě narodil druhý syn. Co kdybys otevřel to víno?“

Table of Contents

1

2