Copyright © 1981 by Barbara Wood

Translation © Renata Krejčířová, 1999

Copyright © Alpress, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DIE SIEBEN DÄMONEN

přeložila Renata Krejčířová

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., v edici Klokan,

Frýdek-Místek, 1999

Druhé vydání

ISBN (ePub) 978-80-7543-125-7

ISBN (mobi) 978-80-7543-126-4

Egypt – současnost

Zastavil se v tmavé chodbě, aby si utřel z obličeje pot, a pomyslel si: Takové to tedy je, když člověk umírá…

Urazil už dlouhou cestu po čtyřech, přičemž se propracoval asi třicetimetrovou šachtou dolů tak, že částečně lezl, částečně klouzal a opíral se o nezraněnou ruku. I bez baterky věděl, že je už velmi blízko předsíně, neboť vzduch byl naplněn odporným zápachem.

Ležel na břiše, z čela mu kanul pot a tam, kde měl ruku rozervanou, cítil prudkou bodavou bolest. Kost byla hladce zlomena, ruka zplihle visela a stále se otloukala o hrubě omítnuté stěny úzké šachty. Byl poslední, kdo z expedice přežil; všech šest ostatních zahynulo. Věděl, že už mu nezbývá mnoho času. Pravděpodobně ho čeká dlouhý, bolestný zápas na život a na smrt, ale to mu v tomto okamžiku bylo lhostejné. Všechno, na čem teď záleží, je dostat se do pohřební komory, než padne do rukou démonům.

Potom bude konečně po všem.

Protože věděl, že brzy se mu nebude dostávat času, zaťal zuby, opřel se o zdravou ruku a namáhavě lezl posledních pár metrů. Náhle chodba končila, o kousek dál spadl do bezedné temnoty a plnou vahou narazil na studenou kamennou podlahu předsíně. Chvíli ležel na boku jako ochrnutý a nejraději by křičel bolestí.

Zůstanu tu prostě ležet a umřu, myslel si. Bylo by to zatraceně jednoduché…

Ale věděl, že to nemůže, ještě ne, dokud nedokončí to, co je jeho povinností. Pak teprve bude načase dopřát si poslední odpočinek.

Zaúpěl bolestí ve stehně a otočil se na bok. Pod sebou ucítil něco tvrdého a vytáhl podlouhlý kovový předmět. Baterku, kterou zřejmě upustil někdo, kdo utíkal v panické hrůze…

Rozsvítil ji a malou místnost zalilo jantarové světlo. Viděl, že není sám. „Aha,“ zašeptal a namáhavě se narovnal, „tak tady jste.“

Sedm hrozivých, chladně nehybných postav upřeně shlíželo na vetřelce; jejich obličeje byly nakresleny z profilu, pohled každého z nich se upíral na něj.

„Vy hajzlové,“ vyrazil zadýchaně. Hrdlo měl úplně vyschlé. „Ještě jste nezvítězili. Ne, dokud je ve mně jen jiskřička života. Ještě nejsem… poražen…“

Sedm postav neodpovídalo, neboť to byly jen figury namalované na stěnu.

Amon Skrytý, jehož nahá svalnatá postava byla celá ze zlata.

Velká požíračka Amemait, nestvůra s hrošíma zadníma nohama, s předníma nohama lva a s hlavou krokodýla.

Apop Hadovitý, lidská postava, z níž se místo lidské hlavy zvedala hlava kobry.

Akhekh Okřídlený, antilopa s křídly a hlavou fantastického ptáka.

Spravedlivý, divočák s lidskýma rukama stojící na zadních nohou.

Bohyně, která spoutává mrtvé, jemná žena hezkých tvarů s hlavou štíra.

A konečně Suteh, Usirův vrah, nejobávanější ze všech staroegyptských démonů, příšera nahánějící hrůzu s rudě planoucími vlasy a se žhnoucíma očima…

Muž dostal bezmezný vztek, který v něm zadusil jakoukoliv jinou pohnutku. Zvuk jeho nevole se odrážel od holých stěn. Pustil baterku, pohodil hlavou a zařval: „Neporazíte mě!“

V jeho paměti se bleskově vynořily hrůzné scény, které chtěl vytěsnit ze svého vědomí: jak šest lidí přišlo o život, každý jiným, nepopsatelně hrůzným způsobem. Účastníci expedice byli jeden po druhém zabíjeni neviditelnou nadpřirozenou silou, každý z nich jako oběť těch sedmi, kteří střežili hrob. Zůstal jen on. Byl na řadě jako poslední.

Začal vzlykat: „Budu s vámi bojovat… Dokážu to až k rakvím a potom už všechno skončí…“

Místnost se mu začala točit před očima; věděl, že umírá. Samou hrůzou se mu zastavilo krvácení na rameni.

Spadl na záda a hlavou narazil do kamenné podlahy. Tma kolem něj houstla a zase se jasnila. Chvíli byl v mrákotách, pak zase viděl všechno ostře. Zoufale vykřikl: „Vy hajzlové, museli jste za každou cenu zabít i ji?“

Potom si vzpomněl na sarkofágy: vlastní důvod, proč sem vůbec přišel – před třemi týdny. Hermeticky uzavřené rakve faraonů, které obsahovaly odpovědi na všechny hádanky. Měl za sebou tři hrozné, ba osudné týdny. Předtím čtyři měsíce nabité událostmi od té doby, kdy všechno začalo, a každou vteřinou se nevyhnutelně blížil k tomuto neuvěřitelnému okamžiku; k okamžiku, v němž zjistí, kdo je tady pohřben a proč tajemství těchto mrtvých bylo střeženo tak pečlivě, s tak usilovnou snahou…

Jedna

„Sexuální chování starých Egypťanů bylo jedinečné a v žádném případě se nedá srovnávat se vzory chování v dnešní společnosti. Knihy moudrosti starých Egypťanů svorně hlásaly poctivost a čestnost způsobem, který občas připomíná myšlenky prvních křesťanů; Knihy mrtvých vypočítávaly hříchy, za něž může být člověku odepřeno nebe, ale otázky sexuální morálky nebyly nikdy důvodem sporů. To však neznamená, že by staří Egypťané tolerovali sexuální vztahy bez výběru, neboť víme, že manželská nevěra byla všeobecně odsuzována a trestána. Avšak toto chování nevzniklo ze zvykových zákonů jako v naší společnosti, vyznačující se puritánstvím, nýbrž z nutnosti udržet veřejný pořádek. Jinými slovy, Marku Davisone, zase žvaníš jako obvykle.“

Mark sundal palec z nahrávacího tlačítka diktafonu a chvíli se díval z okna. Před ním se až k mlžnému horizontu rozprostíral burácející Tichý oceán. Pod podlahou jeho plážového domku na dřevěných kůlech narážel s hukotem o skály příboj a celým jím otřásal. Mark si dal mikrofon znovu ke rtům a tiše diktoval: „Škrtněte ten poslední odstavec. Je mizerný.“

Po posledním zachmuřeném pohledu na oceán vzal Mark Davison prázdnou skleničku a přešel k baru, kde si nalil trochu bourbonu s ledem. V obývacím pokoji přibývalo tmy a bezútěšnosti, ale Mark nerozsvítil.

Dnes odpoledne nastal v Markově životě rozhodující obrat. Bohužel nikoliv k lepšímu. Vinen byl Grimm svým telefonátem, ten hajzl. Příhodné jméno, Grimm – zloba.

„Je mi líto, Marku,“ zněl jeho hlas jako hlas robota, „hlasovali proti tobě. Je mi to upřímně líto. Ale ujišťuji tě, že…“

Mark Davison už dál neposlouchal. Grimm říkal cosi jako „můžeš přece zůstat docentem, a když se případně uvolní místo na katedře příští rok… bla bla bla…“ Všechno, co v té chvíli mělo pro Marka význam, byl poslední, zamítavý rozsudek, který udělal konec nadějím, trvajícím dvanáct měsíců a stále rostoucím. Když dnes ráno vstával s pohledem na rozzářené, sytě modré nebe, byl si šestatřicetiletý egyptolog Dr. Mark Davison zcela jist, že ho povolají na katedru. A ještě včera večer – hergot, ještě včera večer! – seděl Grimm na této pohovce a říkal: „To ti říkám, Marku, tu katedru máš jistou. Ve správní radě neexistuje nikdo, kdo by hlasoval proti tobě.“

A potom bác – tento neosobní telefonát a Marku Davisonovi se zhroutil svět.

Hodil do sebe zbytek drinku, dolil si a upřeně hleděl na dunící temný oceán.

Mark myslel na zatím nedodiktovaný vědecký článek pro odborný časopis. Potom myslel na roky, které jsou před ním, a na stovky odborných článků, které v těch letech napíše. Představoval si knihy, které vydá, a přednášky, které povede – v ženských klubech, ve večerních školách a na víkendových seminářích. Plány, aby vyplnil čas, aby si vydělal na živobytí a aby sám sobě dopřál pocit, že ve svém povolání něco dokázal.

Neboť jedno bylo jisté: Nebude profesorem. Ta profesura na univerzitě v Los Angeles měla připadnout vlastně jemu. Tvrdě na tom pracoval. Už šest let tam učil. U poslední knihy, kterou vydal, přenechal všechny pocty univerzitě, angažoval se politicky, několikrát kandidoval na různé úřady a snažil se zalíbit akademickým klikám. Opravdu neúnavně pracoval na tom, aby dosáhl profesury.

A Grimm pak řekl: „Je mi líto, Marku…“

Mark si znovu nalil do skleničky whisky a odloudal se k pohovce. Rozsvítil lampičku, která stála na nízkém stolku, a přemýšlel, má-li zapálit oheň v krbu. V domě začínalo být chladno a vlhko. Mark přešel ke krbu a zastavil se, když jeho pohled zavadil o tři obličeje, které na něj hleděly z římsy krbu. Na okraji vpravo i vlevo stály sádrové busty Nefertiti a Achnatona, samozřejmě nikoliv originály, ale zato opravdu dobré kopie. Třetí obličej se na něj díval ze zrcadla visícího nad krbem: S unavenýma očima a rozježenými vousy vypadal o něco starší, než byl ve skutečnosti.

Markovi často říkávali, že je pohledný muž, avšak on sám tomu příliš nevěřil. Pod tmavými vousy se ukrývaly vrásky, vedoucí od nosních křídel ke koutkům úst. Oči se Markovi zdály ucházející, snad trochu unavené, ale čelo měl vrásčité jako starý muž. Černé vlasy mu na spáncích předčasně prošedivěly, avšak nebyl si jistý, zda pro šedivění vůbec existuje nějaký optimální čas.

Každopádně hrozilo, že příliš rychle sklouzne do anonymity průměrných akademiků. Pouze tato skutečnost pro něj měla význam.

Grimm mu ovšem odporoval: „Jsi přece úspěšný muž, Marku. Jsi to, čemu se dnes říká populární vědec. Podobně jako Carl Sagan, víš? Někdo, kdo zpřístupňuje vědu normálním lidem. Publikum miluje tvé knihy o Egyptě.“

Avšak „publikum“ bylo také vrtkavé, a pokud se Markovi nepodaří vydat každých pár let knihu, rychle upadne v zapomenutí. A nekonají-li se žádné vykopávky a nedošlo-li k novým objevům, jak je tomu právě teď, pak je pro egyptologa těžké přicházet stále s něčím novým, co tu ještě nebylo.

Mark sklonil hlavu a položil si ji na zkřížené ruce. Upřeně hleděl na krb, na vrstvu popela a na několik žhavých klacíků z naplaveného dříví a měl pocit, že dospěl na konec své kariéry.

Klepání na dveře znělo tak nesměle, že je Mark nejdřív vůbec neslyšel. Když je konečně zaslechl, podíval se na hodinky; ukazovaly půl šesté večer. Když se klepání ozvalo potřetí, šel otevřít domovní dveře. Při otevřených dveřích zřetelně slyšel dopravní ruch z přeplněné dálnice Pacific Coast Highway, vedoucí nad pláží. Na prahu stál muž, kterého Mark předtím ještě nikdy neviděl.

Mohlo mu být k šedesáti a se stříbřitě lesklými, dokonale učesanými vlasy a pěstěným knírem vypadal opravdu vznešeně. Vysoký cizinec byl oblečen do tmavého obleku s vestou a nesl si černou aktovku – kufřík. Muž se krátce uklonil a jemným nosovým hlasem se zeptal: „Doktor Davison? Doktor Mark Davison?“

Mark si ho zlostně měřil: „Ano…“

„Mám tady něco, co vás bude velmi zajímat.“

Mark se podíval na kufřík: „Místo na hřbitově už mám, děkuji,“ zabručel zlostně a chtěl dveře zase zavřít. Avšak cizinec se nedal odbýt.

„Promiňte, pane doktore, profesor Grimm mi řekl, že vás zastihnu doma.“

„Nedovolil jsem mu, aby někomu dával mou adresu.“

„To také neudělal, zcela jistě ne. Pane doktore, prosím, chystá se bouřka. Můžu dál?“

„Ne.“

„Pane doktore, jmenuji se Halstead. Sanford Halstead.“ Muž se zarazil, jako by očekával náznak toho, že jméno Markovi něco říká. Pak pokračoval: „Ujišťuji vás, že tu mám něco, co vás bude velmi zajímat…“

„Nemám náladu přijímat návštěvy, pane Sanforde.“

„Halstead,“ opravil ho rychle cizinec. „Ano, umím se do vás vcítit, že právě teď nechcete nikoho vidět, pane doktore. Chápu, jak vám musí být, když vám uniklo místo na katedře.“

Mark se zamračil a prohlížel si trochu důkladněji mužův obličej, slabě ozářený světlem holé žárovky nad vchodem. Držel se neobvykle zpříma a vyzařovala z něj nenucenost a přívětivá zdvořilost.

„Jak jste se o tom dozvěděl?“

„Profesor Grimm mě varoval, že nebudete ochoten přijmout návštěvu a vysvětlil proč. Ale já jsem přesvědčen, pane doktore, že až uvidíte, co vám ukážu…“

„Tak dobře.“ Protože si náhle Mark pomyslel, že má představu, proč je ten muž zde, ustoupil, přidržel dveře a nechal ho vejít dovnitř.

Cizinec ho následoval do obývacího pokoje a usadil se na pohovce. Mark si sedl proti návštěvníkovi a všiml si, že do velkých oken začal bubnovat déšť.

Sanford Halstead sevřel na klíně svůj kufřík a přednesl svou záležitost: „Přišel jsem za vámi, pane doktore, protože potřebuji radu odborníka. Těšíte se velké úctě, dokonce i mimo odbornou veřejnost, a vřele mi vás doporučili dva z vašich kolegů na východním pobřeží.“

Zatímco cizinec mluvil kultivovaným, vyrovnaným hlasem, Mark si vzal dýmku a začal ji nacpávat. V jasnějším světle obývacího pokoje si Mark všiml ještě zřetelněji, že jeho návštěvník je dokonale udržovaný a velmi draze a vkusně oblečený.

„Reference na vás jsou ohromující, pane doktore. V roce 1987 jste se stal skvělým docentem. Osobně jste čtyřikrát vedl vykopávky v údolí Nilu a dvou dalších expedic jste se zúčastnil jako zástupce vedoucího. Byl jste vedoucím technickým poradcem projektu chrámu v Denduru a v posledních šesti letech jste vyučoval archeologii na univerzitě v Los Angeles. Přečetl jsem všechny vaše knihy i články v časopisech.“

Mark upěchoval tabák v dýmce, přidržel u ní oheň a potáhl z ní, až se tabák rudě zažehl. Když ke stropu začaly stoupat modré obláčky dýmu, jeho návštěvník pokračoval: „Důvod, proč jsem zde, pane doktore, je ten, že potřebuji vaši radu v záležitosti, která je pro mne velmi důležitá.“

Mark sjel pohledem ke kufříku na Halsteadově klíně. Věděl, co teď přijde. Bude to historka, jakou slyšel už nejmíň stokrát. Archeology stále vyhledávali lidé, kteří byli skálopevně přesvědčeni o tom, že získali nález nevyčíslitelné ceny. Bronzová soška, hliněná tabulka, občas dokonce papyrus. Ale většinou to byly falzifikáty nebo šlo o předměty, jimiž se nevyplatilo zabývat, jako třeba o skarabey. Mark si zvědavě prohlížel kufřík, který Sanford Halstead držel nápadně opatrně, a pokoušel se uhodnout, co asi obsahuje.

„Přejdu rovnou k věci, pane doktore. Mým přáním je jet do Egypta.“

Mark bezmyšlenkovitě bafal z dýmky a pozoroval, jak déšť bubnuje do oken stále silněji. „Na Sunset Boulevardu je několik cestovních kanceláří, pane Halsteade.“

„Myslím, že víte, co míním, pane doktore. Mám předmět, který vás myslím přiměje stejně jako mne, abyste ihned vyrazil do Egypta.“

„O tom bych raději rozhodl sám.“

„Ale to zajisté.“

„To znamená, chci-li se vůbec zabývat vaším ‚předmětem‘. Tím si však nejsem vůbec jist. Podívejte, pane Halsteade, jsem velmi zaměstnaný člověk. Nemám čas…“

„To chápu, pane doktore,“ přerušil ho cizinec nenuceně. Na jeho přísných ústech s úzkými rty se rýsoval lehký úsměv. „V současné době jste zaneprázdněn psaním článku o sexuálním chování starých Egypťanů pro populární ženský časopis.“

Mark překvapeně zvedl obočí.

„A také pracujete na konceptu své další knihy, která se bude zabývat otázkou, kdo byl faraonem v době odchodu židovského národa z Egypta. Asi zůstanete věrný neoblíbené teorii o Achnatonovi jako svého času Sigmund Freud.“

Mark si vyndal dýmku z úst a předklonil se: „Jak jste…“

„Vím o vás opravdu hodně, pane doktore. Možná vás překvapuje, kolik toho vím. Například vaše nespokojenost se situací, v níž se dnes egyptologie nachází. Myslíte si, že vaše věda je v krizi. V naší době tu není dost zájmu, aby ji udržel naživu; peníze, které by se mohly investovat do vykopávek, se používají na likvidaci zabíječů tuleňů a na protesty proti stavbě atomových elektráren.“

Mark na muže vyjeveně zíral.

„Opakuji jen vaše vlastní slova, pane doktore, a ujišťuji vás, že s vámi naprosto souhlasím. Jsem muž, pane doktore, který hodlá financovat vykopávky, něco, o čem jste si již myslel, že vám to už nikdy nebude dopřáno. Od stavby Asuánské přehrady už nedošlo v údolí Nilu k významným vykopávkám. Jak oba víme, pane doktore, vědecký zájem o starý Egypt silně polevil. Dnes už se nenajdou sponzoři jako lord Carnarvon nebo Davies, kterých ještě před několika lety byla spousta. Dnešní egyptolog se musí spokojit s posluchárnou nebo s analýzou předmětů vykopaných před dlouhou dobou a pokoušet se rozvinout o nich nové teorie.“

Mark se snažil potlačit rostoucí nevoli.

„Zdá se, že toho o mně víte spoustu. Dokonce přesně opakujete mé názory, ačkoliv nemám ponětí, jak jste se o těchto věcech dozvěděl, protože jsem je vyjádřil jen v úzkém kruhu přátel. Ať je tomu jakkoliv,“ zvedl se náhle Mark, „nemám zájem o to, co mi chcete ukázat.“

Sanford Halstead zůstal klidný: „Pane doktore, nechte mě prosím domluvit. Bude to k vašemu, stejně jako k mému prospěchu. Nabízím vám jen příležitost znovu podniknout výzkum v terénu, což si velmi přejete, pokud vím.“

„No, pane Halsteade, mám vlastnost, kterou možná neznáte, nemám totiž rád, když mi lidé říkají, co si mám myslet nebo jaký názor na věc mám mít. Proto navrhuji, abyste si vzal svůj cenný nález a hleděl odejít.“

Cizinec vstal a na Marka, který už si zase sedl, padl jeho stín. „Pane doktore,“ odpověděl chladně, „nemůžete si dovolit odmítnout mě. Jen já vám mohu v dohledné době nabídnout to, co si nejvíce přejete: práci v terénu.“

„Odejděte prosím, pane Halsteade.“

„Dobře, jak chcete.“ Avšak místo aby se chystal odejít, učinil pochybný pan Halstead něco pozoruhodného. Zastavil se, aby se podíval na břidlicově šedý pěnící oceán, potom opatrně postavil svůj kufřík na konferenční stolek, zhotovený z naplaveného dříví, otevřel jej a vyndal hranatý předmět zabalený do papíru. Položil ho na stůl, narovnal se a řekl, přičemž se díval Marku Davisonovi přímo do očí: „Zítra večer přijdu v šest hodin.“ Pak odešel z domu.

Mužova reakce byla tak nečekaná a ohromující, že Mark prostě zůstal stát a přihlížel, jak cizinec odchází. Otevřenými domovními dveřmi ještě letmo zahlédl rolls-royce, který odjížděl od domu.

Když Mark za tajemným panem Halsteadem zase zavřel dveře, přešel naproti k baru a nalil si ještě jeden bourbon.

Kolem domu zuřil divoký nečas, který jako by odrážel Markův duševní stav. Déšť nespoutaně a zlostně bičoval velké okenní tabule. Ať už byl Halstead kdokoliv, Mark ho nenáviděl. Nenáviděl ho za to, že toho tolik věděl o zklamání, které ho trápilo.

Co však Marka tohoto bouřlivého večera trápilo skutečně, to byla myšlenka na Nancy, jeho snoubenku. Ta zatracená profesura pro ni vlastně znamenala více než pro něho samého. Bylo to přesně to, co si přála, aby se mohli vzít, mít děti a koupit si dům jako každý jiný pár. V současné době nevydělával jako docent dost, aby mohl uživit ji a k tomu ještě rodinu. Nájemné za jeho rozviklaný barák na pláži v Malibu, předměstí Los Angeles, vyšplhalo každý rok o něco výš. Nancy, první žena, které kdy řekl slova „miluji tě“, první žena, pro kterou byl ochoten něco obětovat.

Když ji před sedmi lety poznal, byl archeologem v terénu, který musel často jezdit daleko na dlouhé práce při vykopávkách. Nancy vyjádřila svou nespokojenost s jeho častou nepřítomností. A tak se Mark z lásky k ní zkoušel protlačit na akademickou půdu a vyučoval, psal články, knihy a přednášel, takže s Nancy mohli trávit více času společně. Po získání místa na katedře se chtěli vzít. Byl si svým jmenováním tak jistý, že už dokonce stanovil termín svatby. Jenže teď profesuru nedostal a nevěděl, jak to má Nancy oznámit. „Sakra!“ zamumlal a dolil si skleničku.

Pochmurný obývací pokoj, přeplněný pravými starožitnostmi i napodobeninami, v němž se nepořádně vršily zaprášené knihy, se pro něj stal klecí. Halstead měl pravdu: Mark potřeboval práci v terénu. To, po čem toužil, bylo dobývání a tělesná námaha při kopání: prosluněné dny, během nichž v potu tváře pročesával písek a hledal stopy antických tajemství, obklopen ruinami, pozůstatky národa, který tolik obdivoval a kterému se snažil porozumět.

Nakonec ulpěl jeho pohled na balíčku v papíru, který tu Halstead nechal ležet.

Zvuk krumpáče, když narazí na kámen, ten pocit, když rýč proniká do písku, volání arabských dělníků, kdykoliv se něco našlo…

Jako omámený hleděl na balíček.

Kdo k čertu vlastně je ten Halstead? Kecal, který věří, že má nález nevyčíslitelné hodnoty, jenž přiměje každého archeologa k tomu, aby s lopatou v ruce spěchal do Egypta.

Mark postavil prázdnou sklenku na bar a trochu zvědavěji se přiblížil ke konferenčnímu stolku. Bourbon ho naladil mírněji a potlačil zavilé odmítání všeho, co má něco společného s Halsteadem. S úmyslem, že odbude Halsteadovu tretku rychlým pohledem, si Mark sedl do rohu gauče a pomalu rozbalil hnědý papír.

K jeho velkému úžasu se pod ním ukázala kniha širokého formátu, svázaná v kůži ve stylu devatenáctého století.

Dvě

Mark se probudil krátce po východu slunce a odvrátil hlavu od světlých slunečních paprsků, které si razily cestu mezi trhajícími se dešťovými mračny a svítily mu přímo do obličeje. Otupěle se rozhlédl po pokoji a znovu si teď vzpomněl, že usnul v lenošce, když dočetl deník Nevilla Ramsgata. Mark si promnul zátylek, narovnal se a těžkopádně se zvedl. „K nevíře!“ zamumlal a díval se na těžkou, v kůži vázanou knihu, která ležela u jeho nohou. „Tomu se prostě nedá věřit…“

Mark se odbelhal temným pokojem do koupelny, svlékl se a postavil se pod horkou sprchu. Umýval si vlasy a vzpomínal na průběh událostí předešlého dne: Grimmův zdrcující telefonát; jeho vlažný pokus o diktování článku pro ženský časopis; nečekaná návštěva Sanforda Halsteada a nakonec – deník. Mark nechal ještě chvíli své tělo bičovat proudem vody, potom sprchu zastavil. Když se prudkým třením ručníku pokoušel obnovit svůj krevní oběh, přemýšlel dál o pozoruhodném příběhu, do kterého se v noci ponořil.

Když se oblékl a přes tiché hučení v hlavě a hryzavý hlad se cítil o něco lépe, bez váhání se chopil telefonu v ložnici a vytočil číslo Rona Farmera. Nechal ho zazvonit asi dvacetkrát a pak zavěsil. Vyhlédl panoramatickými okny ven a zjistil, že někdy v noci déšť ustal.

Bez dlouhého rozmýšlení se rázně otočil, proběhl obývacím pokojem a popadl větrovku, která visela na věšáku blízko domovních dveří. Venku stálo jeho pomačkané volvo, nemilosrdně vystavené větru a dešti. Z písmen na poznávací značce se skládalo slovo NIL. Zatímco nechával zahřát motor, stále musel myslet na neuvěřitelný příběh, o němž četl do pozdní noci.

Deník Nevilla Ramsgata obsahoval poznámky jednoho z průkopníků egyptologie, který žil v devatenáctém století. Jednalo se o rukopisnou zprávu muže, který prozkoumal staré město Achetaton v Egyptě. Mark slyšel o Nevillu Ramsgatovi a četl o expedicích starého profesora do údolí Nilu. Bylo známo, že Ramsgate v roce 1881 vedl vykopávky někde v oblasti Tell el-Amarny a hledal tam hrob faraona Achnatona, opředený pověstmi. Nebylo však nic známo o tom, co se s Nevillem Ramsgatem a jeho výpravou stalo. Všechno, co se dnes ví, je, že se badatel před sto lety dal do vykopávek někde kolem Tell el-Amarny, chvíli tam pracoval a pak za tajemných okolností zmizel. Nikdo o něm už nikdy neslyšel.

To bylo vše, co o Nevillu Ramsgatovi věděl Mark i kterýkoliv jiný archeolog na světě. Až do včerejšího odpoledne. Než se přede dveřmi Dr. Marka Davisona objevil cizinec jménem Sanford Halstead a přinesl deník, který osobně napsal podivínský Neville Ramsgate.

Když dal svému volvu dost času na zahřátí, počkal si Mark na mezeru v ranní dopravní špičce na Pacific Coast Highway a zařadil se do proudu směrem na jih.

O půl hodiny později dojel do Marina del Rey. Když pomalu projížděl kolem řady aut zaparkovaných u kanálu B, spatřil starý kombík Rona Farmera s obrovskou nálepkou ARCHEOLOGOVÉ LETÍ NA STARŠÍ ŽENY a zaparkoval vedle něho. Vypnul motor a chvíli čekal, aby si utřídil myšlenky.

Rona Farmera nikdy nebylo těžké najít. Téměř vždy se zdržoval na jednom ze tří míst: v temné komoře u sebe doma, v univerzitní knihovně nebo na člunu. Protože Mark volal Ronovi domů a nikdo se nehlásil a protože knihovna nebyla otevřená, věděl Mark, kde je jeho přítel v tuto časnou hodinu k zastižení.

Brána na pozemek maríny, malého jachtařského přístavu, byla otevřená, a tak se Mark mohl dostat ke kotvišti, aniž by musel lézt přes plot. Ronovo kotviště se nacházelo úplně na konci, takže Mark musel projít mezi dvěma řadami mírně se houpajících a vrzajících člunů, které se leskly v šedém ranním světle. Když došel až dozadu, uviděl přítele sedět se zkříženýma nohama na pravém plováku svého člunu, křížového trimaranu jménem Tutanchamon, dlouhého téměř osm metrů.

„Ahoj!“ zavolal Mark.

Ron vzhlédl, krátce mu pokynul a zase dál zlostně hleděl do průvlaku v trupu pravého plováku.

Mark vyskočil na palubu, pevně se chytil upínacího lana a zeptal se: „Máš problémy?“

Ron nezvedl hlavu: „Napršelo do kýlu, sakra!“

Mark se přinutil k úsměvu a nedočkavě si třel ruce.

Ronu Farmerovi bylo třicet pět let, vypadal ale mnohem mladší. Měl na sobě záplatované džínsy a flekaté, námořnicky modré triko s dlouhými rukávy a se zapraným nápisem na prsou. Dlouhé světlé vlasy mu padaly dopředu a zakrývaly rozmrzelý výraz jeho obličeje. Mark pohlédl dolů do kokpitu a na roztrhané vinylové podušce spatřil důvěrně známé vybavení svého přítele, poznávací znamení Rona Farmera: demižon levného kalifornského chianti, román Stanislava Lema a fotoaparát zrcadlovku. Mark znal Ronovy zvyky: Hned teď vypluje plavební drahou, otočí proti větru, podkasá plachty a nechá se hnát vlnami, dokud mu nedojde víno. Občas zmizel na celé dny, když se znenadání rozhodl, že se přeplaví k ostrovům Channel Islands nebo k ostrovu Catania. Potom ho Mark často neviděl celý týden. Byl proto mimořádně rád, že zastihl přítele ještě včas.

„Rone?“ Markovi bylo v ostré přímořské bríze poněkud chladno.

Konečně mladý muž pokrčil rameny, pustil poklop průvlaku a vstal. Přestože byl Ron stejně velký jako Mark, pro svou vytáhlost a hubené kostnaté tělo vypadal větší než jeho přítel. S bezvousým obličejem, chrpově modrýma očima a platinově světlými vlasy, které mu sahaly až na ramena, vypadal Dr. Ronald Farmer jako pětadvacetiletý surfař.

„Co je?“ zeptal se. „V tuhle dobu jsem tě tady ještě nikdy neviděl. Bože na nebesích, ty ale vypadáš hrozně!“

„Cítím se hrozně, Rone. Byl jsem celou noc vzhůru. Chci, abys šel se mnou domů. Nutně ti musím něco ukázat.“

„Teď? Mám práci. Musím z kýlního prostoru vyčerpat vodu, než poškodí trup.“

Mark se tahal za vlasy a ohlédl se na Tutanchamona. Přes všechnu námahu, kterou mu Ron stále věnoval, vypadal člun trochu zanedbaně. Ale na druhé straně Ronovi nikdy moc nezáleželo na vnějším vzhledu. Když se plavil téměř po větru, dokázal Tutanchamon stále ještě vyvinout rychlost třinácti uzlů.

„Rone, slyšels někdy o Nevillu Ramsgatovi?“ zeptal se Mark.

Ron skočil do kokpitu, sehnul se a začal to tam prohledávat. „Ano,“ zavolal, „jeden z prvních egyptologů. Myslím, že ještě před Petriem. Hodně se zabýval přeměřováním pyramid.“

„Prováděl také vykopávky v Tell el-Amarně.“

„To je pravda. O tom jsem někde něco četl.“ Ron se hrabal v úložném prostoru, který byl zabudován do plováků, a zamumlal: „Do prdele!“

„Co je?“

„Nemůžu najít čerpadlo.“

„Rone, nemůžeš to odložit na později?“

Ron Farmer se opět narovnal: „O co vlastně jde?“

Mark by to nejraději vykřikl a podělil se s přítelem o neuvěřitelné vzrušení, které cítil. Ale ovládl se: „Chtěl bych, aby ses u mě doma na něco podíval.“

Ron si odhrnul z obličeje světlé pramínky: „Zase nějaký senzační nález?“

„Pojď se mnou domů.“

„Nemůže to počkat?“

Mark zavrtěl hlavou.

„No jo…,“ mrknul Ron k obloze a povzdechl si.

„Vypadá to, že stejně začne brzy pršet.“

Table of Contents

Egypt – současnost

Jedna

Dvě

Egypt – o čtyři měsíce později