Inkontinentní delfíni

M. M. Cabicar

Ukázka z elektronické knihy

Copyright

Autor: M. M. Cabicar

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-441-8 (ePub)

978-80-7512-442-5 (mobipocket)

978-80-7512-443-2 (pdf)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Soutěž o nejpodivnější místo doručení

"Musím čůrat." - oznámila mi tříletá dceru venku, jakmile jsme vyšli. No nazdar, sotva ji zvládám dávat doma, natož na veřejných záchodcích. Ale byly naštěstí hned vedle. Pracně jsem ji vysadil na prkýnko a najednou mobil. "Dobrý den, kurýrní služba, mám pro vás objednanou zásilku." "Dobrý den." - vyhrkl jsem. Tomu se říká načasování. "Já teď bohužel zrovna nejsem doma, ale jsem hned před domem..." "To není problém, doručujeme podle aktuální pozice zákazníka, pane, stačí říct, kde teď právě jste." "Jsem naproti v parku." "Vidím ho." V reproduktoru se ozval zvuk rychlých kroků. "Dělej, Viki!" - sykl jsem na dceru. Ta začala tlačit a natruc vyhekla: "Asi budu kakat." Obrátil jsem oči v sloup. A z mobilu se ozvalo: "Haló, tak jsem v parku, kde přesně jste?" Zhluboka jsem se nadechl a pokusil se o zcela konverzační tón: "Na záchodcích." chvíle ticha. Pak jen chladné a mechanické: "Rozumím." Za okamžik slyším kroky za dveřmi a klepání na vedlejší zamčené dveře, kde byl někdo jiný. Když jdu s dcerou, tak ani nezamykám. "Tady." - zavolal jsem. "Pane?" - slyšel jsem v mobilu i od dveří. "Máte odemčeno." "Já vím, nezamykám, když jdu jenom s..." "Já počkám venku, až budete hotov." - přerušil mne rychle messenger. "Můžete klidně dovnitř, jsem tu jenom s..." "Ne to rozhodně ne." - reagoval bleskově doručovatel. "Já se obávám, že to může trvat dlouho, prý mi bude i kakat." - snažil jsem se vysvětlit omluvně. "Můžete to ale nechat za dveřmi." Opět chvíle ticha, myslím, že bušil hlavou do zdi a litoval výběru povolání. Pak sebral síly a řekl: "Potřebuji podpis." "Dobře, můžete mi to podat?" - nadhodil jsem rezignovaně. Dveře se otevřely a ve škvíře se objevila chlupatá ruka s papírem a propiskou. Natáhl jsem se pro to a jednou rukou se stále snažil udržet Viki na míse, aby mi nespadla do záchoda. Naškrábal jsem podpis, zatímco Viki nadšením poposedávala: "Já ci taky písat!" "Tohle není na čmárání." - vysvětlil jsem jí a zavolal: "Mám to." Opět ruka ve dveřích, tentokrát měl v ruce kapesník. Pravděpodobně pro případ, že bych papír použil i k něčemu jinému, než jen k podpisu. Vložil jsem formulář do kapesníku a chtěl vrátit i propisku. "Tu si můžete nechat." - odtušil messenger. Slyšel jsem balení papírů do igelitu. Jsem si skoro jistý, že ten můj dával zvlášť. "Pane?" - ozvalo se ještě na odchodu. "Ano?" - vydechl jsem unaveně. Musel jsem u Viki být skloněný a bolely mne už záda. "Víte," - pokračoval hlas za dveřmi "máme takovou soutěž o nejpodivnější místa, kam jsme doručovali." "Aha." - odpověděl jsem. "Tento měsíc určitě vyhraji." - dodal si pro sebe, když už odcházel. A Viki seskočila: "Ne, nebudu kakat." Začal jsem ji upravovat. Nechtěl jsem vyjít hned. Bude lépe, když mezi námi zůstane to tajemství pouhých hlasů. A nikdy se nedozví, jak vypadám...

Zadní kryt baterie

"Nemáte tuhle část mobilu náhradní?" - zeptal jsem se na prodejně. "Co je mu?" - houkl prodavač za kasou. "Upadl mu zadek." Zůstal se na mne dívat, až jsem se cítil trapně. Pak konečně odvrátil pohled na mobil a řekl: "No jo, zadní kryt baterie. Zeptám se, ale asi to budeme muset objednat." "Zadní kryt baterie. Netušil jsem, jak se tomu říká." - přikývl jsem. "To nic, my odborníci prostě rádi používáme odborné termíny." - usmál se muž za pultem. "Milane?" - zavolal dozadu. Zpoza závěsu se po chvíli vynořil obrovitý, aspoň stotřicetikilový kus chlapa. "Máme tohle?" - zeptal se prodavač a ukázal mu mobil. "Co mu je?" - zeptala se ta hora masa. Prodavač mu ho beze slova podal. "Aha." - prohlásil, když si ho prohlédl. "Upadla mu prdel. To budeme muset objednat. Pár prdelí tu je, ale ne v téhle barvě."

My odborníci rádi používáme odborné termíny.

Nejpodivnější návštěvníci dětského hřiště

Podivných návštěvníků dětského hřiště jsme potkali mnoho. Jedním z nejnezapomenutelnějších byl Brit, bezpochyby lord, v palčácích, s licousama, v obleku, dlouhém kabátu a dokonce s buřinkou, co dělal svému vnoučkovi zombie a honil ho po hřišti. Dnes jsem potkal další velmi podivnou postavu, celou v žlutém, jako kanárek. Na hlavě ta osoba měla velmi široký slamák. Šaty i klobouk, vyjma své barvy, působily dojmem, že jde o asiatku, která právě zběhla z rýžového pole. Vypadala přesně, jak to známe z fotek i filmů, jen v té kanárkově žluté barvě. Několikrát jsem zahlédl kousek tváře a všiml jsem si, že jde o starší osobu, takže to určitě byla babička s vnoučetem. Zda to skutečně byla asiatka nebo češka či jakékoli další podrobnosti se mi zjistit nepodařilo. Jediné, co jsem vypátral, bylo, že to byla lesbička, protože v jednu chvíli přišla druhá babička, objala ji a dala jí pod slamákem pusu.

Čímž se ta pěstitelka rýže stala ještě podivnější. Ovšem vůbec nejpodivnější bylo jméno té babičky, které byste nikdy neuhodli.

Jmenovala se "René."

Metro

Ráno v metru. Všichni čtou Metro. I já si čtu metro. Jsou v něm zajímavé články. Nejvíce mne zaujaly tři: z politiky "NEBEZPEČÍ ÚRAZU VNĚ OKEN", z bulváru "NEOPÍREJTE SE O DVEŘE" a z černé kroniky "V PŘÍPADĚ NEBEZPEČÍ ROZBIJTE SKLO A STISKNĚTE TLAČÍTKO".

Absolutní alergie

V nemocnici jsme potkali absolutního alergika. Přišla asi padesátiletá žena, u které se ukázalo, že je alergická na léky proti alergii. Doktoři kolem začali lítat jako diví a dělali z toho strašný problém, ale nevím proč.

Když nebude nic brát, bude v pohodě, no ne?

Kuchař

Jak přísné je to s recepty na zelí? Když je tam napsané jako koření hřebíček, může se použít i něco jiného? Protože já našel jen nýt a dva vruty.

Sociální Viki

Viki hned po ránu vběhla na hřiště a hnala se na pískoviště. Chvíli si stavěla bábovičky a bavila se nejméně se třemi holčičkami. Potom utíkala na klouzačku, kde se chvíli strkala s nějakým klukem a potom se s ním sklouzla. Teď si s někým povídá na houpačce. Za poslední dny se úplně změnila. Byla typické tříleté dítě, které si rádo hraje samo uprostřed dětí. Měl jsem strach, jak se bude zařazovat ve školce mezi ostatní děti, ale Viki je mnohem sociálnější, než by kdo tušil.

Zjevně.

Protože tady na hřišti celou dobu není ani noha.

EBIL

Zatracený prckové čmárající. Na hřišti plno. Všechny lavičky obsazené gangy matek, co spolu mluví všechny najednou. Nakonec jsem našel stinné místo pod domkem s klouzačkou. Bohužel jsem nějak ignoroval fakt, že bylo celé pokraslené křídou. Musely tam být i nějaké starší děti, které již psaly, protože místo zdobily nápisy: TŮDLE NŮDLE. STRČ PRST SKRZ KRK. KDO TO BYL? JÁ TO NEBIL. a spousta dalších. A já si do toho sedl. To, že jsem byl zamazaný od křídy, by mi vadilo nejméně. Nejhorší bylo, že jsem pár hodin běhal po dětském hřišti, které bylo narvané k prasknutí, se zadkem, na kterém jsem měl STRČ PRST, a na zádech EBIL. Sice to všechno bylo zrcadlově obráceně, ale i tak bylo lehce poznat, kdo je tu EBIL. Bylo to poprvé, kdy se rodiče nesmáli tomu, co zrovna dělají děti. A já celou dobu myslel, že ano. Takže jsem se smál s nimi. Jako EBIL. Ještě, že na hřiště nechodí moc gayů. Protože můj zadek byl chodící inzerát ze seznamky “Teplý Láďa”.

Jádro ženy

Film Nevěsta na útěku má několik klasických hlášek, jako třeba "jednookého hada". Moje nejoblíbenější je, když Julia Roberts utíká z další svatby, naskočí na poštovní auto a jeden ze svatebčanů se ptá: "Kam to jede?" A Hector Elizando na to: "Ať je to kamkoli, bude tam zítra ráno." Klíčem k srdci v tomto filmu je ovšem otázka: Jak máš ráda vajíčka? Nevěřili byste, pánové, jak těžká je tato otázka pro ženy. Já se oblíbená jídla snažím dostat z manželky od chvíle, co jsme se poznali. Co má ráda k snídani? Jaké má oblíbené pečivo? Které zákusky nejvíc miluje? A za spoustu let jsem se nedostal k žádné odpovědi. Ženy v tomhle prostě nemají jasno a dlouho jsem netušil proč. Každý přeci musí vědět, co mu chutná a co ne. Kromě těhulí. Jednou jsem dokonce na Káťu zatlačil, když mi vyjmenovala, co má ráda: "Dobře, představ si, že máš před sebou všechny tyhle své oblíbené věci. Které z nich ti chutná nejvíc? Co z toho sníš?" Káťa sevřela rty a odmítala odpovědět. Nechápal jsem, jak může být tak nerozhodná. Jako by se bála vyslovit verdikt, protože by ostatním mňamkám ublížila. Jako bych se ptal matky, které je její nejoblíbenější dítě. "Tak které?" - naléhal jsem. "No, sežeru to všechno, co chceš slyšet?!" - vybuchla najednou a já náhle postoupil ve svém pochopení žen. Je celkem jedno, se kterou dívkou zrovna chodíte, můžete si být jisti, že její oblíbené jídlo je prostě... Jídlo. Tak jednoduché to je. Můj osobní názor je, že léty neustálého udržování postavy a bojem o každou kalorii se mezi ženami a jídlem vyvine cosi jako Stockholmský syndrom. Takže pokud chcete potěšit svou drahou polovičku, není třeba vyzvídat její oblíbené pokrmy. Je to jako s tím milionářem, co přišel za doktorem, že by potřeboval nějaké léky na hamižnost. "A co si jako představujete, že vám mám předepsat?" - zeptal se lékař překvapeně. "No, to já nevím, třeba nějaké prášky. Ale hlavně hodně, hodně, hodně!"

Suchý zip

Viki si právě uvázala tkaničku na sandálech se suchým zipem. Moje dcera je Chuck Norris!

Optimalizace

Viki mi sedla na brýle a místo, aby je rozbila, zcela záhadným způsobem je “optimalizovala, takže mi teď dokonale sednou. Teď hledám způsob, jak ji nechat sednout na své Windows 8.1.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Soutěž o nejpodivnější místo doručení

Zadní kryt baterie

Nejpodivnější návštěvníci dětského hřiště

Metro

Absolutní alergie

Kuchař

Sociální Viki

EBIL

Jádro ženy

Suchý zip

Optimalizace