© C. D. Payne, 2015

Translation © Naďa Funioková, 2016

Cover Illustration © Jiří Mičkal, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN pdf 978-80-7462-959-4

ISBN epub 978-80-7462-944-0

ISBN mobi 978-80-7462-953-2

KVĚTEN

ČTVRTEK, 14. KVĚTNA

Google mi pokurvil život.

Fotřík se v jedný z pauz, kdy neměl v hokně zrovna do čeho píchnout (a takovejch bylo požehnaně), rozhod, že si vygooglí naše krevní skupiny. Zjistil, že je vědecky zhola nemožný, aby byl otcem mý maličkosti. (On: skupina AB, já: nulka.) Tuto překvapivou informaci nepřijal zrovna nejlíp. Sice sem u toho nebyl, ale podle všeho se s mámou super obrovsky poštěkali. Jeho hysterická sekretářka neměla daleko k tomu, aby vytočila 911. Když sem se vrátil ze školy, vypadala máma dost nasraně. Povídala, že si sbalil svý krámy a vysmahnul. Nasáčkoval se do jednoho z těch motelů pro dlouhodobej pobyt za městem u dálnice.

Proč by to pro mě mohla bejt špatná zpráva: moje máma je na babu docela obryně, tyčí se do výšin metru dvaaosmdesáti centimetrů. Můj dle nejnovějších zjištění ne-fotřík měří skoro metr devadesát. Zato já, ačkoli sem právě oslavil patnáctiny, mám pouhej metr šedesát dva. Vždycky sem tak ňák předpokládal, že už každým dnem odstartuje můj fenomenální růst. Ten je teď ovšem ve vážným ohrožení. Co jestli byl můj pravej fotřík něco jako trpaslík a já jsem osudem předurčenej setrvat navěky v rozměrech hobita?

Zeptal bych se mámy na toho dárce DNA, ale přišla mi moc rozhozená, aby se mnou na to téma hodila řeč. Nebo uvařila večeři.

Dobrá zpráva je, že od týhle chvíle už nejsem oficiálně spřízněnej s panem Leonardem S. Davidsonem, jedním z nejpamětihodnějších hňupů naší éry. Jako škvrně sem měl toho chlapa docela rád, ale tak zhruba od osmýho roku mýho věku se mi začal eklovat. Ten lůzr nikdy neměl sebemenší šanci dostat cenu pro otce roku. Ego, že mu na konec nedohlídnete, a dost výbušná povaha. Pokaždý musel mít pravdu a já se pokaždý mejlil – a vždycky tu a tam mi to připomněl nějakou tou fackou. No, a teď se ukázalo, že to není můj táta, ale zlotřilej otčím. Tím se hodně vysvětluje.

Seznámili se v Las Vegas. Máma tam dělala showgirl a on rozdával karty v kasinu. Ona to neví, ale našel sem její zašitý fotky, kde má na sobě kostým. Mejkap přímo skvostnej a účes, že bych ji sám málem nepoznal. Spousta flitrů a peří, ovšem kozy nezakrývala ani nitka. Ještě štěstí, že sem skoukl fůry internetovýho porna, takže sem nezažil až takovej šok. Stejně je to ale trochu divný vědět, že se vaše máti promenovala polonahá před hordama čumících ožralejch gamblerů.

A jakže se stalo, že sme zkejsli v Terre Haute, proslulý zahradě Středozápadu? Jednoho Štědrýho večera rozmáz nějakej ožralej řidič mý ne-prarodiče v jejich cadillacu. Takže se jejich jedinej synátor musel i se svou roďkou (máma a já) přestěhovat zpátky do Indiany, aby převzal rodinnej byznys. Zdědil řetězec čistíren. Žádnej obří řetězec jako McDonald nebo Pizza Hut. Začal se sedmi pobočkami, který se mu vlastním úsilím povedlo rozšířit na celý čtyři. Tenhle úpadek svaloval na samoobslužný automaty na chemický čistění, co začali instalovat v prádelnách. Proto tam s oblibou občas vklouzne, když je uvnitř zrovna prázdno, a vymačká do otvorů na mince vteřinový lepidlo. On je Velkej šéf, zatímco máma maká u něj v kanclu na částečný úvazek jako personální manažerka. Jejím hlavním úkolem je nutit místní černošky, aby se navzdory děsný dřině, toxickejm chemikáliím a všivýmu platu pravidelně dostavovaly do práce.

Zazvonil telefon a já ho vyposlechl přes bezšňůrovej aparát u mě v pokoji. Další patetickej proslov od mýho exfotříka. Odcituji zde alespoň jeho zlatej hřeb: „Nehodlám už utratit ani jedinej pěťák na výživný pro parchanta nějakýho parchanta!“

Mně to teda neva, papínku. Celej šťastnej zůstanu nemajetným trpajzlíkem, pokud to znamená, že mezi náma dvěma nejsou žádný příbuzenský vazby.

SOBOTA, 16. KVĚTNA

Lacinej motel poblíž texasko-oklahomský hranice. Máma se rozhodla, že svý manželství odpíská ve velkým stylu. Vždycky bývala kapánek impulzivní. Míříme zpátky do Las Vegas. Dala mi dvě hodiny na to, abych si sbalil krámy, zavolal kámošům a rozloučil se. Cestujem nalehko, takže sem tam musel nechat počítač a zhruba tak devětadevadesát procent svejch věcí. Po stránce elektroniky si musím vystačit jenom s laptopem a mobilem – čímž se dostávám zhruba na úroveň děcek v Bangladéši. Napad mě akorát jeden kámoš, u kterýho existuje aspoň vzdálená pravděpodobnost, že mu budu chybět. Zavolal sem Jaydenovi a sdělil mu tu úžasnou novinu. Povídal, že vypadnout z Indiany je vlastně možná chytrej tah. Slíbil sem, že ho budu o podrobnostech naší výpravy informovat esemeskama.

V Las Vegas sem se sice narodil, ale odjel sem odtamtaď, když mi byly tři, takže si na to město vůbec nepamatuju. Leží někde v poušti a údajně je tam dost hic, poněvadž teploty šplhaj některý dny přes šestačtyrycet stupňů. Lidi tam jezděj gamblovat, trochu se odvázat a chrápat se štětulema. Ráno se potom vzbudí se zběsilou kocovinou v rozflákaný motelový cimře. Vlastně by mohla bejt docela sranda si to vyzkoušet, ale nějak nepředpokládám, že by podobný úlety dovolili klukům mýho věku. Máma prohlásila, že už je moc pozdě, abych tam ještě začal chodit do školy, takže mi letní prázdniny začínaj o něco dřív. Takže žádný závěrečný zkoušky! To je super, akorát že zas budu muset na podzim čelit spoustě nepřátelskejch pohledů v nový škole. Kde nebudu znát živou duši a všecky cool děcka mě budou zasklívat. Je to dost na prd, ale snažím se tydle myšlenky vytěsnit.

Máma zrovna volala mýmu ne-fotříkovi, aby mu sdělila, kde sme. Jako kdyby ho to zajímalo! Potom sme museli odložit večeři v restauraci u dálnice, jelikož pobrekávala v koupelně.

Už sme z tý večeře zpátky. Máma si dala čtyři džinfizy, aby utopila svůj smutek, takže sem se musel chopit klíčků od auta já. To bylo prvně, co sem osobně řídil káru. Na pohůdku. Jaká škoda, že to zpátky do našeho motelu nebyly ani dva kiláky.

Máme společnou cimru, což je dost na palici. Máma platí za všecko hotově (dokonce i za benál), kterýžto počínání mě vede k domněnce, že jí exfotřík zrušil kreditky. Takovej hajzl. Snažím se na to koukat z tý lepčejší stránky. Nechal se slyšet, že bych měl celý léto makat v čistírně, co stojí nejblíž našeho baráku. Díky bohu, tadle kulka mě minula. Živobytí mu zajišťujou zoufalí svobodní chlapi a kariéristky, co si nechávají čistit VŠECKO prádlo. To znamená, že bych musel chytat do pracek smradlavý fusekle a spoďáry cizejch lidí. A to všecko za míň než zákonem stanovenou minimální mzdu. Tahle noční můra je příliš děsivá, než abych si podobný myšlenky vůbec připouštěl.

NEDĚLE, 17. KVĚTNA

Indiánský kasino uprostřed pustiny. Ložírujem na šestým poschodí. Máma vysomrovala na tu haluznu slevu, protože tu dřív makala. Výhled z okna na donekonečna se táhnoucí vyprahlou arizonskou poušť. Výrazná změna oproti scenérii v Indianě. Copak tady nikdy neprší?

Večeře v restauraci U Zlatýho orla. Na jídelním lístku sem bohužel žádnýho orla neobjevil. Objednal sem si stejk, a nebyl vůbec špatnej. Jelikož máma začala škudlit, dala si jenom jeden koktejl. Čím sme od Indiany dál, tím mi přijde zdeprimovanější, zatímco pro mě platí přesnej opak. Řek bych, že cestování člověka vytáhne ze zaběhanejch kolejí – i když ho po cestě možná čeká chudoba, homelesáctví a přespávání v autě. Pokud jste doopravdicky chudej, věnuje vám tuším vláda něco z přebytků vlastní smetánky, takže hlady neumřete. Dobrá věc je, že mám smetanu rád, i když dieta složená výhradně z týhle pochutiny by vám mohla způsobit pěknou sračku (na rozdíl od těch nechutnejch hajzlíků na benzínkách, který, jak sem zjistil, vám přivoděj přesnej opak).

Máma se zrovna navlíkla do plavek a šla dolů do krytýho bazénu. Její pozvání, abych se přidal, sem odmítl. Používám teď svý plavky jakožto spací oděv a nechci, aby se mi namočily. Doma sem spal na Adama – nevlastním žádný pyžamo už celý roky. Předpokládám, že moje budoucí žena někde tam venku spí taky na ostro. Jo, nad podobnejma věcma člověk přemejšlí po absolvování stovek kilometrů strávenejch zíráním z okna na suchopárnou krajinu.

Třeba máma potká dole nějakýho indiánskýho milionáře a všecky naše trable se rázem vyřeší. Mě adoptuje jeho kmen a naučím se cválat jako vítr na svým rychlonohým poníkovi. Každej měsíc vyfasuju tučnej šek za svůj podíl na výnosech kasina. Nejspíš ale ne.

PONDĚLÍ, 18. KVĚTNA

Las Vegas, Nevada. Tak sme to dokázali. Žádný předměstský cedule podél dálnice zatím nezvěstujou, že se jedná o rodiště Nicholase F. Davidsona. Jednoho dne by se tu ale nějaký objevit mohly. Máma nám schrastila skromnej krcálek pro zaměstnance v Normandii, kde dřív makala. To je to kasino ve tvaru oceánskýho parníku, který se snaží vypadat jako loď i vevnitř. My se nacházíme hluboko v útrobách „trupu“ a ani nemáme takový to prďatý kruhový okýnko, abysme mohli koukat ven. Dřív vlastnilo kasino venku na ulici vlastní malej uměle vytvořenej oceán, jenomže ten nechali zasypat, jelikož do něj popadalo a následně se utopilo hafo turistů. Teď tam je bílá písčitá „pláž“ a pár palem. Taky tam stojí bouda, kde pronajímaj motorový skútry, který bych si rád vyzkoušel, akorát že jsem na to, jako na spoustu dalších věcí, moc mladej. Patnáct roků je fakt na hovno věk.

Chtěl sem hnedka vyrazit na průzkum, ale máma prohlásila, že je moc pozdě. Byla unavená z dlouhýho řízení. Takže sem sice tady v životem kypícím Las Vegas, nicméně vrcholem dnešního večera bude, že zalezem do betle.

ÚTERÝ, 19. KVĚTNA

Slunečno a děsnej hic. Na druhou stranu ale žádný parno jako v Indianě. Při snídani v laciným bufálu sem si musel potřást rukou s haldou lidí, co s nima máma dřív pracovala. Pár jich vyjádřilo názor, že už brzo budu vyšší než ona. Kéž bych tak měl aspoň nepatrnou naději. Máma se zatím jediným slovem nezmínila o trpajzlíkovi, jehož cizoložnický choutky umožnily pozvednutí mý maličkosti z kosmickýho prachu. A to jsem ji otázkama na tohle téma opruzoval celou cestu přes Nový Mexiko.

Máma mi dala deset babek, napatlala mě opalovacím krémem a donutila slíbit, že se budu držet Stripu (zdejší hlavní třída lemovaná kasiny). Navrhla, abych se šel mrknout na Circus Circus, kde sou cirkusový představení zadara. Znělo to dost trapácky a nudně, tak sem šel radši obhlídnout Bellagio, Venetian a New York-New York. To vám nikdo neřekne, že všecky tyhle kasina sou z valný části akorát načančaný obchoďáky obložený sálama, kde se hraje hazard. Na každým rohu se vám snažej vycucnout dolárky z kešeně.

Zrovna sem si dával burger u McDonalda na kašírovaným Manhattanu, když mi zazvonil mobil. Byla to Avery Westonová z Terra Haute, v jejímž případě sem dlouho pochyboval, zda vůbec něco tuší o mý existenci.

„Čau, Nickie D.,“ pozdravila. „Co jsem to slyšela, žes vzal roha z města?“

„Čau, Avery,“ zalapal sem samým šokem po dechu. „Jo, zabalil jsem to tam už definitivně.“

„Tak kde teda jseš?“

„Ve Vegas. Zrovna si dávám cheeseburger v kasinu New York-New York. Bydlíme v apartmá v Normandii. To je to, co vypadá jako loď.“

„A co se teda stalo, že ses odsud vykradl jako krysa? Jak je možný, že ses s nikým nerozloučil?“

„Uf, no víš, máma musela fakticky šupem přejít do programu na ochranu svědků. Víc ti toho prozradit nemůžu. I tak mi budeš muset slíbit, že to nikomu nevyžvaníš.“

„Jasně, Nicku. To je bomba. Jseš v průseru?“

„Ani ne, pokud následujících dvacet let nevystrčíme hlavu. FBI nám všem změnila identitu. Jseš nejspíš poslední člověk, co mě ještě někdy osloví ménem Nick.“

„Páni, to je fakt síla! Jaký je tvoje nový jméno?“

„To je bohužel přísně střežený státní tajemství. Vlastně bych tě moh vystavit vážnýmu nebezpečí, kdybych ti to prozradil. Když na to teda přišla řeč, jelikož už se nikdy neuvidíme, můžu ti říct, ehm, že ses mi dycky docela líbila.“

„Fakticky? Jak je možný, žes s tím dělal takový tajnosti?“

„Hm, ani nevím. Vždycky mi přišlo, že tě příliš zaměstnávají jiný kluci.“

„No, na rande bych s tebou rozhodně jít nemohla, Nicku. Protože jseš menší než já.“

„Jo. Něco na ten způsob sem si to myslel.“

„Ale vlastně ses mi taky docela líbil.“

„Vážně?“

„Jo. Byl bys ohromně sexy, kdybys tak o půl metru vyrostl.“

„Díky. Oba moji rodiče jsou vysocí, takže by u mě měl už každým dnem odstartovat prudkej růst. Mám tě pak v budoucnu vyhledat, až budu hrát basketbal za Pacers?“

„Buď tak hodný. No, tak ať se ti tam daří.“

„Jo. Tobě taky. Dík za zavolání.“

Páni, tak tý kočce Avery Westonový budu podle všeho aspoň maličko chybět. Sem z toho celej trochu jak na tripu.

Pro případ, že se nad tím podivujete, jelikož byli u nás ve školce tři Nickové, začala nám slečna Reynoldsová říkat Nickie S. Nickie P. a Nickie D. Ty přezdívky už nám v podstatě zůstaly, i když můj kámoš Nickie P. přešel pozdějc na svý prostřední jméno Jayden. To mi připomíná, že sem mu zatím neposlal jedinou esemesku.

STŘEDA, 20. KVĚTNA

U snídaně shodila máma další bombu. Jeden její bejvalej kolega z Normandie si párkrát někam zavolal a našel jí džob.

„A budeš dělat co?“ zeptal sem se.

„Tancovat na výletní lodi. Vyplouvá z Miami. Takže si sbal věci, miláčku. Dneska odjíždíme do Los Angeles.“

„Ale, mami, L. A. neleží zrovna na cestě do Miami.“

„To já vím. Ještě musím napřed něco vyřídit.“

Páni, tak my budeme žít v Miami. To mi připadalo docela fajn. Miami je skvostný město, který toho nabízí daleko víc než jenom bizardní tematický kasina. Mají tam oceán, pláže a padesát tisíc holek v bikinách. Kdo ví, třeba se mi jednoho dne podaří sebrat odvahu, abych některou z nich oslovil.

„Tak tancovat, jo?“ nadhodil sem. „A vědí, jak vypadáš?“

„S tím si nedělej starosti. Tělo na to pořád mám. A zbytek kouzla obstarám mejkapem.“

„Jasně. Když to říkáš. Kdy odjíždíme?“

„Za deset minut. Takže sebou hejbni.“

Další dlouhá nudná jízda. Kalifornie je údajně děsně malebná, ale cesta z Las Vegas to teda rozhodně nedokazuje. Nakonec sme zastavili před ošuntěle vyhlížejícím bytovým domem poblíž křižovatky Vermontský a Pico. V dálce na východě byly vidět vysoký budovy centra L. A.

„Není to zrovna nóbl čtvrt, ale mělo by to být tady,“ prohodila máma, když zaparkovala v červený zóně. Vyťukala nějaký číslo, kdosi řek „Haló“ a ona zavěsila. „Fajn, miláčku, něco bych od tebe potřebovala. Zaneseš tenhle dopis do bytu 22B a předáš ho člověku, který ti otevře dveře.“

„A to má bejt jako kdo?“

„Prostě jeden můj kamarád. Bude to v pohodě. Nemáš se čeho bát.“

„Ty nepudeš se mnou?“

„Ne, musím zůstat v autě a hlídat naše věci.“

„A proč si ten tvůj kámoš nemůže pro ten dopis přijít sám dolů?“

„Prostě to udělej! Jasný? Jednou v životě prokaž své mámě laskavost. Už tak mám ze všeho nervy nadranc.“

„No jo, tak dobře.“

Popadl sem ten dopis a vystoupil z auta. Byt 22B se nacházel na prvním poschodí. Zaklepal sem na dveře a podal dopis obstarožnímu chlápkovi, co mi votevřel.

„Kdo k čertu jsi?“ zeptal se.

Vypadal, že by potřeboval oholit a možná i kratší pobyt v hospicu.

„Nejsem nikdo. Moje máma chce, abyste si přečet tenhle dopis. Neptejte se mě proč.“

„Snažíš se mi něco prodat? Má to něco společnýho s Ježíšem?“

„Nic z výše zmíněnýho, pane. Prostě si ten dopis vemte, jo? Máme naspěch.“

„Tak dobře. Ale ty zůstaň přesně tam, kde stojíš.“

Chlápek si přečet dopis a najednou děsně zblednul.

„Tohle je totálně šílený,“ zalapal po dechu. „Kde je tvoje máma?“

„Čeká dole v autě.“

Popad ze stolku vedle dveří klíče. „Na to se ještě podíváme. Přece mi nemůže jen tak provýst něco takovýho!“

Jenže máma jaksi v autě nečekala. Vlastně ani po tý káře nebylo nikde ani vidu. A v koutě vstupního vestibulu ležely naskládaný moje bágly.

Teď sem pro změnu zpopelavěl zase já. Cítil sem, jak mi krev odtíká z mozku, a celej sem se rozklepal.

„To jsou tvoje tašky?“ zeptal se chlápek ostře.

„Bohužel už to tak vypadá,“ přitakal sem, zatímco sem se usilovně snažil potlačit slzy.

„Jaký má tvoje máma sakra telefonní číslo?“

Huhňavě sem ho ze sebe vykoktal, on ho naťukal do svýho mobilu, a když se mu ozval její záznamník, zaryčel: „Tobě přeskočilo, Kerri? Okamžitě se sem vrať! Myslím to vážně! Tohle je totálně na hlavu! Je to ta nejnezodpovědnější věc, o jaký jsem kdy vůbec slyšel! Žádám tě, aby ses okamžitě vrátila!“

Vyčkávali sme dvacet značně napjatejch minut, ale máma se neukázala. Povzdychl si a podíval se na mě. „Tvoje máma se totálně zcvokla. Věděl jsi o tom?“

„Vůbec ne. Ale začínám mít pocit, že ste to možná trefil.“

„Zavolám policii. Přesně to udělám. Vyhlásí pátrání po jejím voze. Tohle je jednoznačný zanedbání rodičovský péče!“

„Jo. Taky mně to tak připadá.“

Společně sme vytahali moje bágly nahoru do bytu, ale poliše nezavolal. Usadil se do křesla a zahleděl se do stropu. Odložil sem svý tašky a snažil se nekoukat na něj. Začínal sem mít matnej pocit, že už sem toho chlapa někde viděl.

„Jak se jmenuješ, kluku?“ zeptal se konečně.

„Nicholas F. Davidson.“

„Pojmenovala tě Nick. Mělo mě to napadnout. Co znamená to ef?“

„Frank.“

„No, to taky není bůhvíjaký překvapení.“

„A vy jste?“ zeptal sem se.

Povzdychl si. „Nick Twisp.“

To jméno už sem kdesi slyšel.

„Jako ten Nick Twisp z ‚Žongléra s dvojí tváří‘?“ ujistil sem se.

Znovu si povzdychl. „To jsem já.“

„Jasně. Máma koukala na ten váš seroš v bedně.“

„No jo, to je od ní tuším hezký. Nejspíš ti to přišlo stupidní a trapný.“

„Nebylo to tak zlý. Azura Prestonová mi přišla ohromně sexy. A líbilo se mi, když ste hrál toho černocha.“

„Ta část se líbila všem kromě Národní asociace pro podporu nebělošskejch občanů. Proto mě nominovali na Emmy, ale nikdy jsem nevyhrál.“

„Jasně.“

V cimře zavládlo dlouhý ticho.

„Tak proč sem vlastně tady?“ zeptal jsem se nakonec.

„Proč jsi tady! Copak ty to nevíš?“

„Nemám ani tucha. Co kdybyste mě trochu zasvětil?“

„Tvoje máma očividně žije v domnění, že jsem tvůj otec.“

Druhej festovní šok dnešního dne. Hm, tohle ovšem vysvětluje moji poruchu růstu. Tendle chlápek nemoh měřit víc jak nějakej metr sto šedesát vosum. Ještě zlověstnější ovšem bylo, že jeho vlasová linie už odpochodovala o pěknejch pár cenťáků do týla. Můj exfotřík byl možná hňup světovýho kalibru, ale aspoň měl pořád všecky vlasy.

A tak sem mu řek o tom katastrofálním odhalení na Googlu a jak sme pak rychle vyrazili na západ.

„Na Leonarda Davidsona si vzpomínám,“ poznamenal. „Byl vysokej a pohlednej a důležitej jak hovno v trávě.“

„Teď už je akorát vysokej a důležitej jak to hovno v trávě.“

„V tomhle případě je ale totálně vedle. Kdybys byl ještě mimino, tak by stát otcovství možná zajímalo. Ale v tomhle pokročilým věku už má ze zákona povinnost se o tebe starat. V žádným případě se nemůže vyvlíknout ze svejch rodičovskejch závazků.“

„No, tuším, že má v úmyslu to zkusit.“

„Ten chlap je idiot. Hele, jak seš vlastně starej, Nicku?“

„Je mi patnáct.“

Všiml sem si, že v duchu provádí jakýsi výpočty.

„Kdy máš narozeniny?“

„23. dubna.“

Další bezhlesá kalkulace a nemám pocit, že by byl z výsledku unešenej. Nejspíš ho všecko to odečítání dostalo rovnou do postele s mojí mámou. A taky zrovna nezářil štěstím, když slyšel, že má teď namířeno do Miami.

Nakonec sem se ho zeptal, jestli se bude podávat večeře. Řek sem mu, že z Vegas to byl pořádnej flák cesty a my si jaksi neudělali pauzu na oběd.

„Umíš vařit?“ zeptal se.

„Zvládnu uklohnit sendvič s grilovaným sejrem,“ připustil jsem.

„Fajn. Já si ten svůj dám se slaninou a rajčatama.“

Šel sem do jeho kuchyně, abych tam splašil něco k snědku. Když sem votevřel kredenc, vypadl z něho nějakej brouk a šmahem si to odšupajdil po pracovní desce.

„Co to bylo?“ vyjek sem šokovaně.

„Nejspíš jsi žil bezstarostným životem v přepychu, Nicku. To byl šváb.“

„To je hnusný. Nemůžete to vystříkat?“

„To je zbytečný. Celej tenhle barák je jima prolezlej. Můžu jenom děkovat bohu, že tu nemáme štěnice.“

„Myslel sem, že ste byl nějaká děsná televizní hvězda.“

„Bejvávalo. Ten seriál běžel šest sezón, což je zázrak, když vezmeš v úvahu naši sledovanost. Naštěstí se vedení tý stanice líbilo, co jsme dělali. Měli jsme i pár docela zábavnejch dílů.“

„Takže co se stalo? To jste rozfrckal všecky lováče za drogy?“

Zasmál se. „To ani náhodou. Vedu si docela dobře. Mám hezkej dům v Pacific Palisades. To je na západní straně města, severně od Santa Monicy.“

„Tak proč nežijete tam?“ zeptal sem se, když sem mrskal na pánev slaninu.

„Manželka mě vykopla. Na svatýho Valentýna. Pronajal jsem si na měsíc tenhle zařízenej byt. Je to jenom dočasný.“

„A proč vás vůbec vykopla?“

„Ále, nezdál se jí můj přístup. Prej jsem děsně velkej suchar, aby se se mnou dalo žít.“

„Budete se rozvádět?“

„Je to možný. Kdo ví? Zatím je to všecko ve hvězdách. Nerad bych před tebou, kluku, hanil manželství, ale myslím, že existuje jenom omezenej počet rán, kdy jseš ochotnej s někým snídat. Nebo s ním spát. Nebo poslouchat jeho nářky a stížnosti. Prostě dosáhneš určitýho limitu, a tím to hasne.“

„Já myslím, že by bylo skvělý, kdyby se moji rodiče rozvedli. Máma si zaslouží někoho lepšího než toho hňupa, co si ho vzala. Možná má ale problém někoho najít, protože je tak vysoká.“

„Pokud si vzpomínám, měla úžasně sošnou postavu. Překvapuje mě, že nejsi vyšší.“

„Tak to sme dva. Takže to jako vám bych měl poděkovat za svoji DNA?“

„To ještě není ani zdaleka rozhodnutý, Nicku. A i kdybych nakrásně byl tvůj otec, ještě to nutně neznamená, že bysme měli navazovat nějaký pouta.“

„Aha. No dobře.“

Vrátil sem se zpátky, abych se pokusil jeho tupým nožem nakrájet rajče.

„Hele, kluku, tohle sem neměl říkat. Neměl bych ti vysílat ‚neexistenční‘ vzkazy.“

„Jaký že vzkazy?“

„Vzkazy, kterýma se ti někdo snaží říct ‚Kéž bys tak neexistoval‘. Rodiče mě s nima zasypávali prakticky pořád, když jsem byl ve tvým věku. Je to hrozná chyba. Ony v člověku zapustí kořínek a jeden si je začne brát k srdci. A potom netrvá dlouho, než mu úvahy o sebevraždě připadnou jako nápad, co stojí za bližší prozkoumání. Takže, jsem rád, že existuješ, Nicku – a je fuk, kdo je tvůj táta. Jenom musím zkrátka překonat ten šok, že ses tady tak zčistajasna objevil.“

„Jo, mě to taky překvapilo.“

Tak mě napadá, nedá se náhodou fakt, že mě máma vyklopila u docela cizího chlapa, vyložit jako „neexistenční“ vzkaz?

Dali sme si sendviče s bramborovejma hranolkama, který sme si snědli u malýho kulatýho stolku v kuchyni. S plátkama rajčat a křupavou slaninou uvnitř mi ty sendviče fakt chutnaly. Představuje to výrazný rozšíření repertoáru oproti grilovanýmu sýru. Snažil sem se nemyslet na ty šváby, co se možná promenádovali po chlebu.

„A kolik je vám vlastně let, pane Twispe?“ zeptal sem se.

„Padesát tři.“

Páni, řek bych, že je starší. Další špatný zprávy od mojí DNA. Nejspíš to přece jenom bude můj táta. Máme v podstatě úplně stejný oči. A ani naše nosy a čelisti k sobě nemaj daleko.

„Asi bys mi moh, ehm, tykat. Říkej mi Nicku,“ povzdychl si.

„Twisp, to je tvůj uměleckej pseudonym? Zní to moc přiblble, než aby to bylo dovopravdický méno.“

„Ne, pocházím z dlouhý a nijak výjimečný rodový linie Twispů. Je to naše pravé jméno.“

Takže další špatný zprávy. Rozhodně si odmítám kdy v budoucnu změnit příjmení na Twispa – i kdyby byl tenhle chlápek celej lačnej mě adoptovat.

Po večeři sem nadhodil, že bych se zašel projít.

„V L. A. se lidi moc neprocházejí,“ upozornil mě. „A v týhle čtvrti není po setmění bezpečno.“

„Ještě není tma. A nebylo by to teda bezpečnější jít ve dvou?“

A tak sme vyrazili na procházku. Ještě před odchodem se chopil svýho telefonu a nechal mámě další nasranej vzkaz. Nejspíš ale ani jeden z nás nečekal, že by mu brnkla zpátky.

Vyrazili sme na jih, po pár blocích natrefili na místo zvaný Exposition Park a minuli obří stadion, kde hrál fotbalovej tým Jihokalifornský univerzity. Zeptal sem se ho, co teď vlastně dělá, když se zrovna neschovává před svojí nakrknutou manželkou.

„Píšu paměti – nebo bych aspoň měl. A můj agent se mi snaží sehnat nějakou roli.“

„Takže už žádný žonglování?“

„Ne, už jsem ztratil grif. Jsem moc starej. Lidi nebudou vyhazovat prachy za to, aby viděli stárnoucího komika, kterýmu padaj míčky.“

„To dá rozum.“

„Když jsem byl na vrcholu, patřil jsem k absolutní špičce. Patrně nejlepší žonglér za posledních pět set let.“

„Fakt? To je docela síla.“

„No, ono je to tak trochu vymírající umění. Pokud trochu čteš, existovali ve starověký Indii, Persii a Číně žongléři, kteří dokázali naprosto neuvěřitelný kousky. Jenže kdo ví, do jaký míry jsou tyhle líčení přesný? Dost dobře můžou bejt dochovaný záznamy silně přehnaný. Takže jsem možná ten nejlepší žonglér všech dob, ale nárokuju si jenom posledního půl tisíciletí.“

„Viděl sem tě párkrát žonglovat v tom vašem seroši. Předpokládal sem, že ti pomáhají speciálníma efektama.“

„Běžný omyl, bohužel. Ne, byly za tím jenom moje ruce a miliony hodin tréninku.“

„To zní dost nudně.“

„Moje paměti?“

„Ne, trénink žonglování.“

„Mně to nevadilo. Je to fajn mít v životě trochu disciplíny. Kéž bych tak dokázal vložit stejnej zápal i do těch pamětí. Jako kluk jsem si vedl deník. Pěkných pár let. Děsně nezralý materiál, kterej se teď snažím nějak zeditovat. Nemyslím, že by čtenáři toužili vědět, kolikrát jsem si musel zalézt do pokoje, abych poněkud ulevil sexuálnímu napětí.“

Takže si vedl deník stejně jako já. Nejspíš jsem ty svoje literární sklony podědil po něm. Ovšem podle toho, co říkal, vypadaj ty jeho deníky neskutečně nudně. Vsadím se, že jsem daleko lepší spisovatel než on.

„Chodíš s někým, Nicku?“ zeptal se.

„Ehm, ne. Pokud jde o holky, držím se poněkud zpátky.“

„To přece nevadí. Je naprosto v pořádku, pokud s holkama počkáš, dokud nebudeš trochu starší. Nevím, jestli jseš opravdu Twisp, ale ti mají ve tvým věku tendence k emocionální zranitelnosti. Zkrátka občas bereme tyhle věci až moc vážně.“

„Jako v jakým smyslu?“

„Jako že se beznadějně zabouchnem do první hezký holky, na kterou narazíme. Jako že zahoříme šílenou láskou s katastrofálníma následkama pro všecky kolem.“

„A tobě se to stalo taky?“

„To víš že jo. Jednoho dne si o tom můžeš všecko přečíst v těch pamětech.“

Měl sem problém představit si tohohle chlápka jako nadrženýho puberťáka. A rozhodně to musí bejt dost nechutný, číst si o jeho milostných dobrodružstvích v dobách temnýho středověku.

Naštěstí měl ve svým bytě dva pokoje, takže sem měl kde přespat. Zato jenom jednu koupelnu. Doma v Terre Haute sem se nikdy nemusel o koupelnu s nikým dělit. Vyčlenil pro mě můj osobní ručník, kterej nevypadal nadvakrát čistě. Zeptal sem se ho, jestli jsou ty švábi schopný vlízt za člověkem i do postele.

„Ne, Nicku, většinou preferujou vlhký temný místa jako kuchyně a koupelny.“

„A kolik počítáš, že jich tu asi tak je?“

„V týhle budově minimálně několik tisíc. Milion to nejspíš nebude.“

Do hajzlu! Kdybych já disponoval jeho financema, tak bych v týhle zasraný díře nestrávil už ani pět minut. Začínal sem ho podezřívat, že je to stejnej škrt jako můj exfotřík.

Popřál sem mu dobrou noc a uvelebil se v proleželým dvojlůžku. Doufal sem, že jejíma předchozíma nájemníkama nebyli svrabem prolezlí heroinový feťáci nebo závisláci na metu. Zpoza zdi sem ho slyšel, jak zalízá do postele. A pak sem zaznamenal, že mu zvoní telefon a on se s někým dlouze vybavuje. S mojí mámou nebo tou nasranou manželkou nejspíš ne, protože jeho hlas zněl docela přívětivě. Většinu slov se mi rozeznat nepodařilo, akorát sem ho párkrát zaslech říct: „Anglicky, prosím.“ Takže je docela dobře možný, že můj novej tatík má nějakou koc v zahraničí. Pak sem usnul.

ČTVRTEK, 21. KVĚTNA

Máma mi volala brzo ráno, když sem ještě ležel v posteli. Řek sem jí, že je hnusnej zrádce.

„Musela jsem to udělat, miláčku,“ přesvědčovala mě. „Chtěla jsem, abys strávil trochu času se svým tátou a měl šanci ho poznat. Bylo mi jasný, že by s tebou nejspíš nechtěl nic mít, kdybych tě tam takhle nenechala.“

„Mohlas mě aspoň varovat.“

„Ne, to si nemyslím. Nesouhlasil bys. Jak se k tobě chová?“

„Ujde to. Povídal, že brnkne poldům, ale myslím, že to neudělá.“

„Samozřejmě že ne, miláčku. Ví, že jsi jeho syn. Vždycky ses mu podobal. A v poslední době čím dál tím víc.“

„Kde jsi?“ zeptal jsem se.

„Na odpočívadle v Novém Mexiku. Neříkej mu, že jsem volala.“

„Tak jo, když to říkáš.“

„Miluju tě, Nicku. Znamenáš pro mě všecko. Už brzo budeme spolu. Slibuju.“

„Tak jo, když to říkáš.“

„Dávej na sebe pozor. Pošlu ti peníze, až budu moct.“

„Tak jo. Dávej bacha při řízení. Ne že usneš a rozflákáš se o strom.“

„Díky. Zatím se cítím v pohodě. Vážně se těším na tu novou práci.“

„Jasně.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

KVĚTEN