Fedor Gál

Andrej Bán

5102...

Ukážka z elektronickej knihy

Bez reportérov

Absynt 2015

Copyright © by Fedor Gál. All rights reserved.

Copyright © by Andrej Bán. All rights reserved.

Úvodom – Nenechajme sa vystrašiť: Copyright © by Roman Pataj.

All rights reserved.

Vojna a mier v roku 2015 – namiesto záveru:

Copyright © by Peter Zajac. All rights reserved.

Redakcia textu: Irena Gálová

Jazyková korektúra: Martina Ivanová

Dizajn, návrh obálky a sadzba: Pavlína Morháčová

Vydavateľstvo Absynt, 2015

www.absynt.sk

ISBN 978-80-971823-4-2

Úvodom – Nechajme sa vystrašiť

Pesimistu táto knižka utvrdí v jeho obavách z budúcnosti, optimista sa bude pýtať, či to Fedor Gál so svojimi ponurými varovaniami nepreháňa. Týždeň čo týždeň som bol prvý, kto si ich v redakcii čítal, a striedavo som sa pritom pohyboval medzi oboma pólmi. Keď v jednom článku spomenul naše deti ako potenciálnych páchateľov budúcich neprávostí, musel som mu napísať, že to mnou otriaslo. Mojich detí sa to predsa nemôže týkať, ako čosi také vôbec niekomu mohlo napadnúť...

Nevyhnutne som skončil pri úvahách, prečo jedna z hlavných tvárí Nežnej revolúcie vidí veci tak čierno. Jedno s druhým síce nemusí súvisieť, ale aj tak mi to nesedelo, pretože November 89 som vždy vnímal ako explóziu optimizmu, že sa svet dá zmeniť k lepšiemu. Je celkom prirodzené, že prvotné nadšenie u väčšiny ľudí vyprchalo, ale prečo priamo u autora? Alebo je všetko inak? Možno nie všetko, ale niečo celkom iste.

„Takmer všetci len fňukáme, nariekame, nadávame, frfleme, hoci sa vlastne máme dobre,“ povedal Fedor Gál v novembri 2014. Jeho zlá nálada sa teda neviaže na to, čo sa podarilo. Skôr je to strach z nepoučiteľnosti, ktorá nás môže pripraviť o relatívny blahobyt, demokraciu a bezpečie.

Tento rok jednoducho nebol dobrý pre ľudí so sklonmi báť sa najhoršieho. Vojna na Ukrajine či neznášanlivé reakcie na prílev utečencov do Európy po dlhom čase postavili Slovensko do roly krajiny, ktorá vzdialené hrozby nesleduje len v správach, ale bezprostredne ich prežíva. V mnohých z 30 textov Fedor Gál kreslí depresívny obraz, ako zle by sme mohli dopadnúť, ak nepoučiteľnosť v podobe náklonnosti k novým spasiteľom preváži. Či už v podobe konkrétnych ľudí, alebo ich myšlienok. Keby zostal len pri tom, mohli by sme ho označiť za zatrpknutého frfloša, ale vytrvalo robí jednu vec, ktorá tomu bráni. Opakuje, že je jediná šanca, aby sa to nestalo – musíme sa brániť. Nestačí len sedieť a prizerať sa, ako spoločnosť opäť prichádza o rozum, ale treba jej ho dávkovať.

Nechajme sa preto Fedorom Gálom vystrašiť, aby sme na to tak ľahko nezabudli.

Roman Pataj

Na okraji gréckej dedinky Evzoni je čosi ako odstavená železničná trať. Slepé koľaje. Postáva tu niekoľko desiatok gréckych policajtov, ktorí ale pred zotmením odídu a ráno sa nevrátia. Na lúkach a pod stromami v okolí vidíme čosi apokalyptické: asi 1500 utečencov, teda dvakrát viac, ako mali byť kvóty pre celé Slovensko. Pokúšajú sa dostať do Macedónska, no v ceste im stoja samopalmi vyzbrojení macedónski policajti. Tvária sa neoblomne a upozorňujú nás, aby sme sa vrátili s kolegom pár metrov ďalej. „Ste už na našom území. Vidíte ten hraničný kameň?“ ukazujú nám a dohovárajú: „Za ním je Grécko.“ Utečenci sú nespokojní a vyčerpaní, sedia a ležia pri koľajniciach. Mnohí nám iniciatívne ukazujú krvné podliatiny a modriny, ktoré im údajne spôsobili macedónski policajti.

„Bili nás,“ tvrdia. Keď na nich kolega namieri kameru, začnú skandovať a tlieskať: „Ma-ke-do-ni-ja.“

O zoznamoch, ktoré som vnímal osobne

Vynechám zoznamy spred Novembra 89. O jednom porevolučnom dosť dávno hovoril v českom parlamente poslanec Pavel Bratinka. Týkal sa správy Federálnej bezpečnostnej a informačnej služby o extrémistických skupinách. Patrilo medzi ne aj Hnutie občianskej solidarity a tolerancie (HOST), ktoré sme zakladali v prvej polovici 90. rokov. Po vražednom prepadnutí študenta Filipa Venclíka skinhedom v pražskom metre na stanici Dejvická. Filip umieral, zatiaľ čo popri ňom chodili nevšímaví cestujúci. HOST sa venoval predovšetkým monitoringu rasového násilia v Česku. Už neexistuje.

O druhom zozname, zhruba v tom istom čase, referoval v slovenskom parlamente Ivan Lexa, vtedy šéf Slovenskej informačnej služby. Týkal sa mojej „protislovenskej“ činnosti prostredníctvom českej TV Nova. Potom prišli zoznamy Židov a židovských miešancov v politike, ktoré sa šírili internetom, myslím, že z pera istého Adama Bartoša, dnes známeho predovšetkým svojimi obskúrnymi protiislamskými a protiimigrantskými vystúpeniami pod zástavou Národnej demokracie. A celkom nedávno sa objavil zoznam agentov, „užitočných idiotov a trollov Západu“.

Byť zviditeľnený na takomto zozname je záväzok. A keďže žijeme v časoch všadeprítomnej inzercie a marketingu, aj značka. Ľudia z takýchto zoznamov by mali zverejnenie svojho mena brať vážne a šliapnuť na plyn.

Podpisovať petície, zhromažďovať sa na námestiach kvôli mixu emocionálnych prejavov popretkávaných politickým folkom nemá príliš zmysel. Postaviť sa rizikám vlastným telom bez okázalých rečí... nedať šancu tribúnovým egomaniakom, účelovej sebaprezentácii zmysel má.

O slobode voľby

Človek musí mať nejaký profesionálny alebo osobný záujem, aby sa v minulosti systematicky prehrabával. Na mňa to prišlo v zrelom veku – zaujalo ma organizované násilie, ktorému ľudia podľahli v časoch nacizmu a komunizmu. Ako sa desaťročia po druhej svetovej vojne začali otvárať a zverejňovať archívy, dozvedali sme sa o neuveriteľných podobách ľudskej krutosti. Ukazovalo sa, že vraždenie a vyvražďovanie páchali aj takí, ktorí nemuseli. A nepotrebovali na to ani ideologické a štátom posvätené alibi. Stačila príležitosť. Masové hroby pritom ukrývali aj obete, ktoré boli akosi „nadbytočné“, pretože boli bezbranné a nevinné – deti, ženy, starých ľudí. Často dokonca práve ich.

Je historickým šťastím, že končinám, kde žijeme, sa masívny vojnový konflikt už desaťročia vyhýba. Nebyť rodičov a starých rodičov nejedného z mojich rovesníkov, netušili by sme, že to nie je štandard.

Za „štandard“ však považujeme, že kolega, partner, sused..., skrátka tvoj blížny, ti kedykoľvek spraví čokoľvek, čo by sám nechcel od druhých. Yuval Noah Harari nazval svoje veľkolepé dielo Sapiens, s podtitulom Úchvatný a desivý príbeh ľudstva (Praha, Rozmluvy 2013). V jednom rozhovore vyhlásil, že „štúdium histórie nemá slúžiť na to, aby sme sa z minulosti poučili, ale na to, aby sme sa z nej oslobodili“. Lenže, ako sa oslobodiť z prekliatia génov a mémov, ktoré v sebe nosíme po predkoch, a z ducha svojej doby, ktorý nevznikol včera ani predvčerom? Ako inak vnímať resentimenty napríklad na nacizmus a komunizmus? A prečo si nemyslieť, že ide o akési univerzálne postihnutie, keď sa človek zamyslí nad udalosťami, ktoré aktuálne hýbu nielen naším záhumienkom, ale aj globálnym teritóriom?

Dobro a zlo sú dve strany jedného. Vždy boli a vždy budú. Ešteže si môžeme vybrať.

O kultúrnych konštruktoch

Národy a náboženstvá sú ľudský výmysel. Boha do toho nepleťte. Napríklad každý kúsok národnej a náboženskej identity sme si vymysleli v chode dejín, uverili vlastným výmyslom a nechali si ich zažrať hlboko pod kožu. Tak hlboko, že sa stali našou súčasťou a súčasťou našich dejín, teda skutočnosťou. Sme smrteľní bohovia. Deti svetla a deti tmy. Svetlo a tma stáli na počiatku, sprevádzajú nás životom a budú stáť aj na konci. Pokojne im hovorte, ako chcete. Kdesi na začiatku zrodu živých bytostí bol možno iba pud sebazáchovy, ktorý je im vlastný takmer bezo zvyšku. Sebecký gén? Evolúcia v istom okamihu zrodila rozmanité kultúry a ony zase vedomé zlo a dobro. Tomuto verím.

Občas špekulujem o budúcnosti. Žijem síce v atypicky sekulárnej spoločnosti, ale aj tak som minoritka. Národne a etnicky (pôvodom som Žid) dokonca dvojnásobná. Heslá ako „Za Boha a za národ“, pri ktorých sa niektorým krvou podlievajú oči a iní myslia rovno na „konečné riešenie“, ma zneisťujú. No čo už – istota bola, je a bude nedostatkový tovar. Spolieham sa na to, že aj menšinovosť je mnohoraká, a hoci sú národy a náboženstvá kultúrne konštrukty, ich mierové spolužitie je – aj s ohľadom na vrodený pud sebazáchovy – lepšie ako násilie a boj.

Nedávno som sa vrátil z Izraela. Väčšinu času som trávil s vnúčatami, ale aj tak som si všimol zvláštnu vec: tá krajina je extrémne individualistická, a súčasne veľmi súdržná. Individualizmus vnímam ako odhodlanie podržať si život vo vlastných rukách. A súdržnosť je dôsledok zdieľaného ohrozenia. Sme v tom spolu a nespoliehajme sa na iných, hovoria si občania Izraela. Štátu, kde žije zhruba šesťdesiat rôznych národností, kde je ruština skoro rovnako frekventovaná ako hebrejčina, kde je náboženská ortodoxnosť okrajová, kde je skoro každý tretí kresťan, kde sú ešte stále otvorené dvere pre imigrantov, ktorí sú dokonca vítaní. Teda, pokiaľ nie sú bezpečnostným rizikom, teda rezidentmi nepriateľských záujmov.

Tak tam choď žiť a nefilozofuj nám tu, povie si kovaný národovec na Slovensku či v Čechách, kde žijem. Nuž, odpovedám, ale veď tento jazyk je môj materinský, tu mám svoj domov a duch tejto civilizácie je mojou vlasťou. Iste, pokračujem mlčky sám pre seba, viem si predstaviť aj príjemnejšie podnebie, zdravšiu stravu, usmievavejších spoluobčanov, vyzretejšiu demokraciu... Ale čo už, keď sa mi práve toto „tu a teraz“ zažralo hlboko pod kožu a novú už nestihnem. A keďže už mám život takmer za sebou, viem, že mierové spolužitie národov a náboženstiev je číry sen a žijem (obrazne povedané) „s plnou poľnou pod posteľou“.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Úvodom – Nechajme sa vystrašiť

O zoznamoch, ktoré som vnímal osobne

O slobode voľby

O kultúrnych konštruktoch