Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Slečna Nebezpečná

Vydání první

Copyright © 1997 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2001. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lady Rogue vydaného nakladatelstvím

Avon Books, a Division of The Hearst Corporation, New York v roce 1997

Český překlad © 2016 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2016 Martina Černá

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0335-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0336-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Suzanne Enoch

Slečna Nebezpečná

(ukázka)

Věnováno Alicii Hutter Vizenorové –

děkuji, že jsi můj nejskvělejší kumpán

a spojenec v pošetilostech, kamarádko.

A ano, dobře, jsi prvotřídní boxerka.

Kapitola 1

„Přestaň tak zírat, Kit. Už tam skoro jsme.“ Stewart Brantley vrhl na dceru napůl dopálený pohled a znovu si stáhl promáčený nízký cylindr hlouběji do očí. Spěchali potmě deštivou ulicí.

I když byla zvědavá na všechno kolem sebe, Christine Brantleyová se bez námitek držela těsně za otcem. Ten zaváhal a pak zahnul na sever širokou třídou, osvětlenou plynovými lampami a občasnými blesky z oblohy. V Londýně nebyla už dlouho a veškeré orientační body, které si pamatovala, zastíraly noc a déšť, jenž se řinul z nebe od chvíle, kdy v Doveru vystoupili z lodi. „Nezírám,“ opáčila hlasem, poznamenaným drkotajícími zuby. „Mrznu.“

„Nechtěl jsem brát do Mayfairu drožku,“ odpověděl Stewart. „Chtít odvézt na Park Lane v tuhle hodinu…“

„… by na nás upoutalo pozornost, o kterou nestojíme,“ dořekla za něj. Déšť ji bodal do lící. Zvedla ruku a otřela si obličej rukavicí. „Opravdu myslíš, že nás hrabě z Evertonu přijme?“

Otec se znovu ohlédl. „Hodně mi dluží. Přijme nás.“

„To doufám,“ odtušila Kit. Nad střechami nejbohatší šlechty Anglie zaburácel hrom. „Moc nerada bych si myslela, žes nás odvlekl z Paříže pro nic za nic.“

„Ani jeden z nás by tu nebyl, kdybych neměl zatraceně dobré důvody.“

Popotáhla a pak se zašklebila; doufala, že se nenastydla. „Já vím.“ Jakkoli otec nesnášel Anglii i Angličany, jeho návrat do Londýna poukazoval na to, jak vysoce si cení významu této cesty. Jde jim o život, řekl, a ona o tom nepochybovala.

„A taky víš, co máš dělat,“ dodal.

„Vím.“ Zarazila se, pak si musela pospíšit, aby ho dohnala, když pokračoval v chůzi bez ní. „Ale nezamlouvá se mi dělat špeha.“

„Ty nejsi špeh, Kit,“ prohlásil stroze; zbytky omezené trpělivosti mu zjevně odplavila z hlavy průtrž mračen. „Fouché mě – nás – připraví o hlavu, jestli ten zatracený Angličan zastaví další ze svých dodávek. Stačí jen, když mi řekneš, který prevít pracuje proti nám, abych ho mohl uplatit nebo obelstít. To není špehování. To je…“ Zaváhal, pak se krátce usmál, ale do zelených očí mu úsměv nedosáhl. „To je dobrý obchod. A žádná škoda z toho nevzejde, ledaže nám v kapsách přistane víc peněz.“ Zadíval se před sebe na obrovský bílý palác, jenž dominoval jedné straně ulice. „Mám za to, že je to pro tebe přijatelné?“

„Ano.“ Spolkla nevoli, která ji zaplavovala, když prošli otevřenou branou sídla a ocitli se na krátké příjezdové cestě. Dům hraběte z Evertonu byl mohutný i na londýnské poměry, větší a velkolepější neviděla od chvíle, kdy na Piccadilly vystoupili z drožky a vkročili na půdu pozlátkového Mayfairu. „Samozřejmě že je.“

Navzdory těžkému plášti s kapucí bylo chlapecké oblečení, jež měla Christine na sobě, promáčené skrz naskrz. Chvěla se chladem a napětím, když vstupovala mezi elegantní, zdobně tesané mramorové sloupy, tyčící se z hlavního portálu Cale House. Kdyby to tu bylo méně vznešené, cítila by se méně znepokojená tím, co ji čeká, i rolí, kterou má sehrát. Tváří v tvář takové nádheře mohla jen doufat, že všechno proběhne tak lehce, jak otec tvrdil.

Zaklepal na dveře těžkým mosazným klepadlem. Zvuk se dlouhou chvíli rozléhal v útrobách sídla, pak umlkl a splynul s deštěm a větrem, aniž se dočkal odezvy.

Stewart se zamračil, pak zabušil znovu, hlasitěji. „To nechápu,“ zamumlal. „Philip během společenské sezony vždycky Cale House otevíral. Nikdy by nebyl v Evertonu, když zasedá parlament.“

Kit pokrčila rameny, aby zastřela svou úlevu. To, co od ní otec očekával, nebyla žádná drobná kapesní krádež ani podvádění při hazardu na jeden večer. „Je dost pozdě, papá…“

Dveře se nehlasně otevřely v dobře naolejovaných pantech. Stál v nich muž, oděný kabátem majordoma, přestože jeho zlobně zamračenému výrazu poněkud ubíraly na působivosti noční košile a vlněné trepky, jež měl pod tímto nádherným kusem oděvu. „Ano?“ otázal se.

„Přicházím za lordem Evertonem,“ opáčil otec, jako by bylo tou nejběžnější věcí na světě, že návštěvníci buší na dveře domu uprostřed noci.

Na majordoma to zřejmě dojem neudělalo. „Lord Everton prodlévá na loži.“

„Pak ho tedy probuďte a sdělte mu, že je tu Stewart Brantley a naléhavě si s ním přeje mluvit.“

„Mám za to, že to není dostatečný dů…“

„Sdělte mu, že se jedná o splacení starého dluhu.“ Otec složil ruce v rukavicích za zády, navenek jediné znamení toho, že není naprosto klidný.

Majordomus přimhouřil oči. „Ach.“ Znechuceně popotáhl, pak je gestem pozval do haly. „Počkejte tady.“ Aniž by aspoň nabídl, že jim odebere mokrý svrchní oděv, otočil se a zmizel nahoru po obloukovitém schodišti, vinoucím se podél stěny napravo od vchodu.

Okamžik poté zazněl shora zvuk tlumeného, hněvivého křiku, po němž vzápětí následovalo bouchnutí dveří. Znovu se objevil majordomus, ještě víc zamračený, a pokynul jim, aby ho následovali nahoru do salonu. Většina světel byla na noc zhasnutá a z přízemí bylo vidět jen o málo víc než setmělý prostor, přestože se Kit snažila nenápadně porozhlédnout. Dům však voněl bohatstvím; v těch několika málo lampách, jež v chodbě dosud svítily, hořely svíce z pravého včelího vosku a nikde nebylo cítit puch laciných lojových svíček.

Stojací hodiny na odpočívadle se honosily druhou ručičkou i půlkruhovým výřezem, ukazujícím současnou fázi měsíce. Když je míjeli, odbily krásně melodicky čtvrt. Nad schodištěm se v nehybném vzduchu vznášela vůně drahého dámského parfému, sladká a patrně francouzská.

Salon, kam je majordomus zavedl, vypovídal rovněž o vkusu a bohatství. Stěny nahoře lemovala zlacená vyřezávaná lišta a uprostřed podlahy ležel elegantní perský koberec, krbovou římsu zdobila malá těžítka z olovnatého broušeného skla a přesně uprostřed stolu stála čínská váza, pomalovaná jemnými modrými kvítky. Víc než ty působivé tretky však Christine potěšil pohled na žhavé uhlíky v téměř vyhaslém krbu; stáhla si rukavice a přistoupila k němu, aby s povděkem natáhla ruce vstříc slábnoucímu teplu.

Stewart se zastavil uprostřed místnosti, aby si prohlédl portrét nad krbem, a po chvilce k němu vzhlédla i ona. Z obrazu na ni shlížel pán s tmavými vlasy, na spáncích mírně prokvetlými šedinami. V hubené tváři mu pohrával mírný úsměv a byl dost hezký. Nejúchvatnější však na něm byly oči. Byly pronikavé, takřka uhrančivé, a odstín jejich modři působil až příliš tmavě, než aby odpovídal skutečnosti. Malíř určitě popustil nad svou paletou uzdu fantazii. „Lord Everton, předpokládám?“ otázala se, zahleděná do tváře Philipa Calea, muže, za nímž přijeli až sem.

„Ano.“

To slovo vyřkl neznámý mužský hlas. Christine se trochu polekaně otočila.

Třetí přítomný v místnosti stál hned u dveří, ruku dosud na naleštěné mosazné klice, ačkoliv otevírání dveří neslyšela. Zvolna se nadechla. Byl o dobrých deset let mladší než postava na portrétu, štíhlý a vysoký, oděný v košili s vyhrnutými rukávy a černých kalhotách; jen košile rozhalená u krku a mírně rozcuchané tmavé vlasy prozrazovaly, že se oblékal narychlo. Doširoka otevřené a značně zvědavé oči hleděly přinejmenším stejně pronikavě jako oči muže na obraze. Vůbec nebyl koketně roztomilý podle současné francouzské módy, nýbrž neuvěřitelně hezký a veskrze a nezaměnitelně mužný. Kit si nemohla pomoci, aby si ho znovu neprohlédla od hlavy k patě a zase zpátky.

„Mám za to, že došlo k nedorozumění,“ pronesl její otec s mírně svraštělým čelem. „Potřebuji mluvit s hrabětem z Evertonu.“

„Já jsem Everton.“ Oči chladně zhodnotily otcův promáčený šat. „A vy jste Stewart Brantley.“

Otec se zamračil ještě víc, pak se mu čelo zase rozjasnilo. „Alexander Cale,“ zamumlal a v hlase mu zazněl náznak čehosi, čemu Kit docela nerozuměla. „To mě mohlo napadnout.“ Vzhlédl k obrazu. „Co se stalo s vaším otcem?“

„Otec zemřel před téměř čtyřmi roky.“ Druhý muž si chvilku prohlížel nehty, pak opět vzhlédl. „Mohu vám ukázat cestu do Westminsterského opatství, pokud byste si přál pohovořit s jeho ostatky.“

„Vy jste hrabě z Evertonu?“ ozvala se Kit a usilovně si přitom přála, aby šlo o nějaké nedorozumění. Projelo jí nečekané zachvění, když se oči i agresivní inteligence, jež se v nich skrývala, otočily jejím směrem. Tohle nebyl žádný starý pán, co se dá snadno ošálit. Tohle bude problém.

Oči si důkladně změřily její promáčenou postavu se soustředěním, na něž nebyla zvyklá, a měla co dělat, aby neuhnula pohledem od jeho tváře – od výrazných lícních kostí a mírně vyklenutého obočí, jakož i od smyslných, cynických úst. „Jsem,“ pronesl po chvilce. „Také jsem Alexander, baron Cale a vikomt Charing.“

Otec si odkašlal a Evertonovy oči se odtrhly od jejích, přičemž hrabě vstoupil hlouběji do místnosti a zavřel dveře. Nadechla se a bránila se absurdnímu nutkání sesout se k zemi.

„Hodně jste vyrostl,“ poznamenal otec, což byla největší poklona, jakou kdy od něj na adresu nějakého Angličana vyslechla. „Naposled jsem vás viděl, když vám bylo…“

„… devět, tuším,“ doplnil Everton. Poprvé na jeho sardonických rtech vytanul náznak humoru. „Jak si vybavuji, sdělil jste mi tehdy, že bych mohl udělat prvotřídní kariéru jako žoldák nebo pirát, až mě otec vydědí.“

„Byl jste dost divoké dítě.“

„Moc jsem se nezměnil.“ Znovu pohlédl na Christine. „A kdopak jste vy, hochu?“

„Kit,“ odpověděla, prochladlá a rozpačitá v promáčeném oděvu. Z duše litovala, že se nemůže otočit a utéct z pokoje dřív, než bude pozdě.

Lord Everton na ni dál upřeně hleděl. Opět si byla jistá, že odhalí její tajemství, ačkoliv pro to neměla skutečný důvod. Převlek, který měla na sobě, se naučila zvládat bez námahy už před léty a dokázala jím oklamat každého, dokud se z vlastní vůle nerozhodla prozradit, jak se věci mají. A neměla v úmyslu to objasňovat žádnému arogantnímu anglickému lordovi.

Otec na ni ukázal. „Evertone, můj syn.“

„Pane Brantley,“ pronesl hrabě z Evertonu okamžik poté a kývl hlavou. Výraz v očích měl nadále pozorný, domnívala se však, že to způsobuje spíš jejich přítomnost než pochybnosti o jejím pohlaví.

„Evertone,“ opáčila a pohlédla mu přitom do očí. Nejspíš je to ďábelský karbaník, napadlo ji zčistajasna, neboť neměla tušení, co se děje za těma ostře azurovýma očima.

Hrabě na ni ještě chvilku hleděl, pak vykročil ke krbu a přiložil do něj dřevo. „Předpokládám, že dnes večer budete oba dost prochladlí,“ poznamenal, napřímil se a pokynul jí, aby odložila plášť.

Vzhlédla k němu, stál jen pár kroků od ní. Na ženu byla vysoká a dobře vnímala, že on má určitě pěkných pár centimetrů přes metr osmdesát, když se nad ní tyčí tak… působivě. Znepokojena představou, že by se před jeho očima měla víc odhalit, setřásla zdráhavě z ramen mokrý oděv. O krok ustoupil, aby přejel zrakem její šat, a ona se nedokázala ubránit ruměnci, který jí rozehřál líce, ani záchvěvu, jenž jí sjel po páteři. „Nezamlouvá se vám můj oděv, Evertone?“ ozvala se zamračeně.

„Francouzské hadry,“ konstatoval, otočil se, odebral otci klobouk a kabát a přehodil je přes opěradlo jednoho čalouněného křesla. Klesl na pohovku, pak pokynul jí i otci, aby se posadili. „Odpusťte mi mou přímost, Brantley, ale přiznávám se k určité zvědavosti ohledně toho, jak požadujete, abych vám splatil otcův dluh.“ Everton naklonil hlavu ke straně. „Možná chcete tolik peněz, abyste se mohl znovu usadit v Anglii?“

„Mylorde,“ pronesl otec škrobeně a ve tváři mu přitom znovu vytanul dotčený výraz, „nepožaduji peníze. A váš otec by patrně souhlasil s tím, že peníze by byly stěží patřičnou formou splacení právě tohoto konkrétního dluhu.“

„Tvrdíte, že znáte otcovy myšlenky. Dost působivé, neboť já se v nich vyznal jen zřídka.“ Everton, až dosud uvolněně nahrbený, se napřímil. „Ale vysvětlete mi to.“

„Zachránil jsem vás před utonutím, mylorde.“

„Ano, před dvaceti lety. To mi bylo sděleno, ačkoliv přiznávám, že si tu událost pramálo pamatuji.“

„Jistě vám otec pověděl, že možná jednoho krásného dne požádám o laskavost,“ pokračoval Stewart, přičemž jeho hlas i výraz tváře působily uraženě. „Mám za to, že bral své čestné slovo dosti vážně.“

„Po pravdě řečeno,“ lord Everton se znovu opřel a ledabyle přehodil jednu paži přes zadní opěradlo pohovky, „jsem celkem přesvědčen, že vás měl za mrtvého. Už je to dvacet let, koneckonců.“ Krátce a nevesele se usmál. „Protože jste však zjevně dosud mezi živými, znovu se vás zeptám, co byste po mně žádal.“

Stewart si odkašlal. „Jak je libo,“ opáčil. „Můj syn je nyní ve věku, kdy se očekává, že splní svou občanskou povinnost spolu s ostatními mladíky stejného věku a původu. Při současných nepokojích ve Francii…“

„Ano, to je pravda, Bonaparte uprchl z Elby, že?“ poznamenal hrabě, jako by návrat netvora do Evropy postrádal význam. Pro lidi jako on tomu tak patrně skutečně bylo.

„Ano. A já se začal obávat, aby Kita nezverbovali do jeho armády. Francie je sice náš domov, ale nenechám ho zemřít za toho šílence.“

„Chápu,“ pronesl Everton tišeji a znovu přitom pohlédl jejím směrem.

„Doufal jsem tudíž, že přiměji vašeho otce, a nyní tedy vás, aby se o něj na krátkou dobu postaral, než se situace zklidní. Aspoň do příštího měsíce. Mezitím stihnu věci uspořádat jinak.“

„To žádáte méně, než jsem čekal, Brantley, musím uznat.“

Hrabě upřel zrak na své ruce, rty zamyšleně sevřené. Kit bleskla hlavou myšlenka, zda si uvědomuje, jak velice přitažlivě s tímhle výrazem vypadá. Znovu k ní zalétl očima, jako by se snažil něco vyčíst z její tváře, a ona rychle odvrátila zrak.

„Jsem zvědavý,“ poznamenal Everton a obrátil se přitom zpět k jejímu otci. „Nejste tu bez příbuzných, pokud mi paměť slouží. Váš bratr je vévoda z Furthu, ne? Proč nejmenujete chlapcovou chůvou jeho?“

Otec zbledl, poprvé vypadal opravdu rozzuřeně. „Nikdy,“ zasyčel.

„Nepotřebuji chůvu,“ ozvala se Kit. „Umím se o sebe postarat. A jestli nám Everton nechce pomoci, pak se obejdeme bez něj, otče.“ Mohou jí v Londýně najít ubytování u někoho jiného – u někoho, kdo nemá tak pronikavé oči jako Alexander Cale.

„Obávám se, že ho potřebujeme, Kite.“ Stewart pohlédl na Evertona. „Mám snad žadonit, abyste splatil svůj dluh, mylorde?“

Hrabě znovu pohlédl z jednoho na druhého, pak zavrtěl hlavou a vzdychl. „Nejspíš ne. Ale nemám čas chlapce rozmazlovat. Mám dost vlastních celkem naléhavých povinností a závazků.“

„Nežádám, abyste se mu bůhvíjak věnoval.“ Stewart krátce pohlédl na Kit. „Cokoli jiného, než abyste ho tu bezpečně ubytoval, je samozřejmě zbytečné. A jak jsem řekl, bude to jen do konce měsíce. Dá-li Bůh, tohle šílenství do té doby stejně pomine.“

Modré oči se opět stočily ke Kit, ačkoliv z nich nedokázala nic vyčíst. „Dá-li Bůh,“ opakoval Alexander Cale, pak vstal. „Dobrá tedy. Oběma vám ukážu vaše pokoje.“

Stewart Brantley si úlevně povzdechl. „Děkuji vám, Evertone.“

Hrabě potřásl hlavou. „Jak jste říkal, dluh je dluh. Ale tímhle se opravdu vyrovnáme. Otcův závazek vůči vám bude tímto splněn.“

Působilo to současně jako hrozba i urážka a Stewart zaťal zuby, než kývl. „Nic víc nežádám.“

Ložnice, kam hrabě Kit uvedl, byla nádherná. Zlatě a broskvově zbarvené závěsy lemovaly obě okna a u čela měkkého lůžka s prošívaným přehozem se vršil skoro tucet polštářů. Její kavalec v appartements v pařížské čtvrti Saint-Marcel vedle toho působil přímo uboze. Po Evertonově odchodu přejela prstem prošívanou pokrývku a vnímala její jemnou, chladivou strukturu s určitou rozkoší. Vrhla lítostivý pohled na hřejivé přikrývky, usedla k toaletnímu stolku a čekala. Everton podlehl, i když byla už téměř přesvědčena, že k tomu nedojde. Jeho překvapivá kapitulace ji znepokojila ještě víc než neskrývaná podezíravost.

Za půl hodiny se dveře komnaty otevřely a Kit se otočila. „Co dál, otče?“ zeptala se tiše, když vstoupil dovnitř.

Zachechtal se. „Bylo to snazší, než jsem čekal.“

Kit nesouhlasila. „Málem nás odmítl.“

„Nesmysl.“

Nadechla se, nechtělo se jí s ním hádat. „Myslíš, že se mi podaří ho přesvědčit, aby mě představil ve společnosti?“

Stewart se krátce usmál. „Má milá, tvým přesvědčovacím schopnostem se nic nevyrovná. A vrstevníci mladého Alexandera budou tak jako tak zapojeni do vládních darebností spíš než jeho otec. Nemohlo to dopadnout lépe, ani kdybych to tak naplánoval.“

„Ale tys to přece naplánoval, otče, že?“ opáčila, dosud znepokojena a neschopna odolat, aby ho nepopíchla a nezbavila sebejistoty. „Až na to, že Philip Cale je už čtyři roky mrtvý.“

Zamračil se na ni. „Nebuď drzá, děvče. Dáš mi vědět, který z těch zatracených modrokrevníků se nám plete do cesty, a dáme mu malé ponaučení.“

„Myslíš, že by to mohl být on?“ zašeptala Kit a gestem obsáhla sídlo, které je obklopovalo.

Otec přimhouřil jedno oko, pak pokrčil rameny. „Podle toho, co vím, je pořád divoký a trošičku rozháraný. Nepatří zrovna k těm, které by si starý král Jiří vybral, aby mu pomáhali udržet řádný britský životní styl – pokud by zrovna netrpěl jedním ze svých záchvatů šílenství.“ Zazubil se. „Buď ráda, že tě má za kluka. Pokud je mi známo, zájem Alexe Calea dovedou upoutat jen ženské, pití nebo hazard. Ale stejně s ním zacházej opatrně, dokud si nebudeš jistá.“

Zacházela by s ním opatrně tak jako tak. „Budu.“

Kývl. „Radši tedy zmizím pro případ, že by si to rozmyslel, až se vyspí. Pamatuješ si, kde mě najdeš, až budeš mít nové zprávy?“ Když přikývla, Stewart se k ní naklonil blíž. „Dokážeš to. Potřebuju, abys to udělala. Pro dobro nás obou.“

Nadechla se, neschopna odolat, aby se naposled nevzepřela. „Víš jistě, že se Fouché nedá odradit?“

„Už jsem ti říkal, čím větší riziko, tím větší zisk. Protlačíme tuhle zásilku a budeme šťastní a bohatí.“

„Bylo by snazší, kdybych věděla, co v té zásilce je.“

„Je lepší, když to nevíš,“ odpověděl jako pokaždé, když se vyptávala.

„Nejde o zeleninu a přikrývky,“ konstatovala, aby zjistila, jak zareaguje.

Nezareagoval. „Uvidíme se za pár dní. Věř svému otci, dítě.“

„Vždycky jsem mu věřila.“

Zamířil ke dveřím, pak se na ni ohlédl a obdařil ji letmým úsměvem. „Hodná holčička.“

Christine se za ním dívala, pak usedla na okraj krásného lůžka a zvolna svlékala vlhké oblečení. Vydrží to pouhých čtrnáct dní. Vydrží se stýkat se vzácnými aristokratickými přáteli hraběte z Evertonu a zjistí, který z nich se začal vměšovat do jejich obchodních záležitostí, právě když comte de Fouché nabídl jejímu otci partnerství příliš lukrativní, než aby se mu dalo odolat. Everton má sice krásné oči a ďábelsky pěknou tvář, ale ona ho čtrnáct dní vydrží klamat, stejně jako vždycky klamala všechny ostatní. A tihle Angličané se nikdy nedozvědí, jak se Stewartu Brantleymu opět podařilo proklouznout jim mezi prsty. Pochopí to teprve, až bude pozdě a Kit i její otec budou dávno pryč.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola 1