Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Winston Graham: Demelza – Dáma z chatrče

Vydání první

Copyright © Winston Graham 1946

All rights reserved

Motiv na obálce použit ze seriálu Poldark stanice BBC

Cover Image of Eleanor Tomlinson:

Photography Mike Hogan © Mammoth Screen Limited 2014

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2000. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Demelza vydaného nakladatelstvím

Pan Books, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers Limited, Londýn v roce 2015

Český překlad © 2016 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0326-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0327-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Winston Graham

DEMELZA

(ukázka)

DÁMA Z CHATRČE

Román z Cornwallu v letech 1788–1790

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

Větrná bouře, která zuřila během Juliina příchodu na svět, jako by cosi prorokovala.

Tak silné vichřice v květnu obvykle nepřicházejí, ale cornwallské podnebí je stejně vrtkavé jako čerstvě narozené dítě. Jaro se toho roku vyvedlo a podobně příjemná byla předtím i zima a léto, kdy převládalo klidné, přívětivé počasí a celý kraj tonul ve svěží zeleni. V květnu se však zčistajasna přihnaly vichry a lijáky, po nichž všude zůstaly úplně poničené květy a promočené seno, které se předtím sušilo na pokosených lukách.

Patnáctého května večer ucítila Demelza první bolesti. Když pak odezněly, ještě chvíli pevně svírala sloupek postele a horečně uvažovala. Nadcházející zkoušku očekávala po celou dobu s klidem a vyrovnanou myslí a nikdy Rosse neobtěžovala falešnými poplachy. Nechtěla s tím proto začínat ani teď. Předcházející večer strávila ve své zbožňované zahradě, kde okopávala mladé sazeničky. Za soumraku tam objevila nabručeného ježka a chvilku si s ním hrála. Nakonec ho přiměla, aby snědl trochu chleba a napil se mléka. Domů se neochotně vrátila teprve poté, co oblohu zakryly mraky a citelně se ochladilo. Napadlo ji, že si nynější bolesti, které ji přepadly právě teď, uprostřed noci, možná přivodila tím, že včera příliš dlouho pracovala.

Když však začala mít pocit, jako by jí někdo klečel na zádech a snažil se jí zlomit páteř, pochopila, že jde o něco jiného.

Natáhla ruku a dotkla se manželovy paže. Ross se okamžitě vzbudil.

„Co se děje?“

„Mám dojem, že bys měl vytáhnout Prudie z postele.“

Ross se posadil. „Proč? Stalo se něco?“

„Mám bolesti.“

„Kde? Chceš říct…“

„Mám bolesti,“ zopakovala stroze. „Měl bys dojít pro Prudie.“

Ross vstal chvatně z lůžka a krátce nato se ve tmě ozvalo škrtání kamínku o ocílku. Po chvilce se rozsvítil knot svíčky a Demelze se naskytl pohled na celou ložnici: na strop s masivními trámy z teakového dřeva, na závěs, který zakrýval dveře a lehce se vlnil v průvanu, na lavici pod oknem, pokrytou přehozem z růžového grogrénu, na boty s dřevěnou podrážkou, které zůstaly ležet, tak jak je shodila z nohou. Všimla si také Joshuova dalekohledu, Rossovy dýmky a rozečtené knihy i líně lezoucí mouchy.

Ross se na Demelzu podíval a konečně pochopil, co se děje. Omluvně se na ni usmál, došel ke stolku u dveří a nalil jí skleničku brandy.

„Vypij to. Já zatím řeknu Judovi, aby dojel pro doktora Choaka,“ řekl jí a začal se oblékat.

„Ne, ne, Rossi, ještě pro něj neposílej. Je hluboká noc. Choake určitě spí.“

Už několik týdnů se dohadovali, jestli má Ross povolat k jejímu porodu právě jeho. Demelza měla totiž stále na paměti, že byla ještě před dvanácti měsíci pouhou služebnou, kdežto doktor Choake vlastnil malé panství. Koupil si ho sice za peníze své ženy, avšak mohl se díky tomu chovat k lidem, jako byla Demelza, s neskrývanou přezíravostí. Po svatbě s Rossem se její postavení změnilo a ona si na svou novou roli zvykla. Osvojila si kultivované chování a vytříbené způsoby a dokázala je uplatňovat velice přesvědčivě. Na doktora Choaka však pohlížela jinak než na ostatní lidi ze svého okolí. Před ním byla v nevýhodě. Bála se, že pokud ji přepadne silná bolest, zase si začne ulevovat tak jadrně, jak se to naučila od svého otce. Jen stěží se přiměje k tlumenému „Bože můj!“ nebo „To snad ne!“, což jsou výrazy, které by se daly očekávat u vznešené dámy stižené takovými problémy, jakým nyní čelila. Demelza si však nedovedla představit, že bude přivádět na svět dítě a zároveň se chovat kultivovaně.

Kromě toho nechtěla mít u porodu žádného muže. Nepovažovala to za slušné. Elizabeth Poldarková, manželka Rossova bratrance Francise, u sebe doktora Choaka při porodu měla, jenomže Elizabeth je rozená aristokratka a ty na takovéto věci pohlížejí jinak. Demelza by se mnohem raději spolehla například na pomoc staré tety Betsy Triggsové z Mellinu, která prodávala sardinky a v přivádění dětí na svět měla mimořádnou praxi.

Ross však byl mnohem odhodlanější než ona a prosadil si svou. Takže když nyní úsečně prohlásil: „Tak ho vzbudíme!“ a odešel z pokoje, nijak ji už nevyvedl z míry.

„Rossi!“ zavolala za ním s pocitem, že bolest na okamžik polevila.

„Ano?“ zeptal se. Jeho zamyšlenou tvář s dlouhou jizvou po válečném zranění částečně osvětloval plamen svíčky. Dlouhé tmavé vlasy mu trčely na všechny strany a vůbec na nich nebyl vidět jejich obvyklý měděný odstín. Košili měl pod krkem rozhalenou. Tenhle muž… aristokrat každým coulem, pomyslela si… tenhle muž, tak rezervovaný, s nímž jsem sdílela vzácné intimní chvíle…

„Než odejdeš, nemohl bys…“

Ross se vrátil k posteli. Po prudkém probuzení byl tak vyvedený z rovnováhy, že cítil především strach z nadcházejícího porodu. K němu se však přidávala úleva, že už brzy bude po všem. Když Demelzu políbil, všiml si, že má úplně mokrý obličej, a rázem pocítil strach a zaplavila ho vlna soucitu. Pohladil Demelzu po tváři, odhrnul jí vlasy z čela a zadíval se jí do očí. Oproti dřívějšku z nich sice nevyzařovalo veselí nebo rozvernost, ale neviděl v nich ani obavy.

„Vrátím se. Za chvilku se vrátím.“

Demelza nesouhlasně zvedla ruku. „Ne, Rossi, už se sem nevracej. Jenom to pověz Prudie. Byla bych radši, kdybys – kdybys mě při tom neviděl.“

„A co Verity? Vždyť jsi chtěla, aby tu byla s námi.“

„Řekni jí to až ráno. Nechci, abys ji sem vytahoval takhle v noci. Pošli pro ni až po rozednění.“

Ross ji znovu políbil.

„Pověz mi, že mě miluješ, Rossi.“

Udiveně se na ni zahleděl.

„Vždyť víš, že tě miluju!“

„A řekni mi, že už nemiluješ Elizabeth.“

„A už nemiluju Elizabeth.“ Co jiného jí měl říct, když sám neznal pravdu? Nepatřil mezi lidi, kteří snadno mluví o svých nejskrytějších pocitech. Teď však viděl, že je Demelza naprosto bezmocná a že jí může pomoct pouze svými slovy, nikoliv činy. „Záleží mi jen a jen na tobě,“ ujistil ji. „Pamatuj si to. Všechny své příbuzné a přátele – i Elizabeth, a dokonce i svůj dům a důl… to všechno bych dokázal hodit za hlavu, ale tebe ne. Vždyť to víš. Dobře to víš. Pokud ne, tak byly všechny poslední měsíce zbytečné. A i kdybych teď řekl cokoliv, stejně bych tě nepřesvědčil. Miluju tě, Demelzo, jsme spolu nesmírně šťastní. Oba. A budeme šťastní i dál. Čerpej z našeho štěstí sílu. Čerpej z něj sílu a vychutnávej si ho, protože pro mě jsi jediná na světě.“

„Budu z něj čerpat sílu, Rossi,“ odpověděla s uspokojením Demelza. Konečně slyšela slova, po nichž tak dlouho toužila.

Ross ji opět políbil, otočil se a zapálil další svíčky. Jednu z nich pak vzal do ruky a rychle odešel z místnosti, zatímco mu po ruce stékal horký lůj. Vichr nyní zeslábl v pouhý vánek. Ross neměl tušení, kolik je hodin, ale odhadoval, že může být kolem druhé po půlnoci.

Došel na druhou stranu podesty, otevřel dveře a vstoupil do ložnice, kde spali Jud a Prudie. Poněkud nakřivo zasazené dveře při otevírání dlouze zaskřípěly do Prudiina táhlého sípavého chrápání. Ross znechuceně zamručel, neboť ho do nosu udeřil odporný zápach potu. Noční vzduch sice někdy bývá příliš chladný, pomyslel si, ale snad by si tu mohli otevřít okno aspoň během dne a vyvětrat z dusné místnosti ten hrozný puch.

Došel k oknu, roztáhl závěsy, uchopil Juda za ramena a zatřásl s ním. Při pohledu na poslední dva velké zuby v ústech spícího muže ho napadlo, že vypadají jako náhrobní kameny. Znovu s ním zalomcoval, tentokrát prudčeji. Judovi spadla z hlavy čepice, v níž spával, a na lysé temeno mu ukápl horký lůj z hořící svíčky. Okamžitě se probudil a začal láteřit. Potom mu ale došlo, že před ním stojí jeho pán, a tak se posadil a otřel si hlavu.

„Stalo se něco?“

„Demelze je špatně.“ Před Judem nedokázal mluvit o své ženě jinak než jako o Demelze, protože jeho starý sluha byl u toho, když přišla do Nampary jako otrhaná třináctiletá bezprizorní dívka. „Okamžitě se rozjeďte za doktorem Choakem a přivezte ho sem. A vzbuďte Prudie. Ta bude zapotřebí také.“

„Co se stalo?“

„Přišly na ni bolesti.“

„Aha, tohle. Já myslel, že je jí špatně jinak,“ řekl Jud a zamračil se na chladnoucí kapku loje, kterou si sloupl z hlavy. „S Prudie bysme to zvládli sami. Vona se v těchdle ženskejch záležitostech vyzná. Není těžký se to naučit. Nechápu, proč je kolem toho vždycky takovej povyk. Jasně, je to fuška, ale dyž to máte v malíku –“

„Vstávat.“

Jud tenhle tón znal, takže vylezl z postele a probudil s Rossovou pomocí svou ženu, jejíž velká tvář se leskla ve změti zacuchaných vlasů. Jakmile se Prudie probrala, utřela si lemem noční košile nos.

„Propáníčka, hned se na ni podívám. Chudinka malá,“ vzdychla, navlékla si na splývavou spodní košili špinavý korzet a začala si ho uvazovat. „Vím, co si zkusila moje máma. Vyprávěla mi, jaký to bylo, když mě nosila. Pořád jsem se vobracela. A mlela sebou. Nedala jsem jí pokoj. Když jsem přišla na svět, byla jsem neduživá jako malá myška. Nikdo nevěřil, že se dožiju křtu…“

„Běžte za ní co nejdřív,“ nařídil jí Ross. „Já dojdu do stáje pro Darkie. Bez sedla se na ní Judovi pojede líp.“

„Bez sedla se ta cesta sice dá zvládnout, ale stačí ve tmě uklouznout, a než se nadějete, zlomíte si vaz. A co pak?“ zabručel Jud.

Ross seběhl po schodech do přízemí a cestou zaletěl očima k novým hodinám, které koupili do salonu. Za deset minut tři. Zanedlouho začne svítat. Když má člověk k dispozici pouze svíčky, všechno jde hůř.

Ve stáji se trochu zdržel, protože se nakonec rozhodl, že Darkie přece jen osedlá. Přitom ujišťoval své roztřesené prsty, že tímhle si projde každá žena. Jednotlivá těhotenství na sebe navazovala jako roční období a postupně se z nich stávala běžná věc. Pro jistotu však Juda vyprovodí. Kdyby ten blázen skutečně uklouzl, zdrželo by ho to o několik hodin. Nejraději by zajel pro doktora Choaka sám, ale neodvažoval se nechat Demelzu jenom s Paynterovými.

Jud stál pod šeříkem před domem a utahoval si kalhoty.

„Mám strach, že neuvidím pořádně na cestu,“ postěžoval si. „Je tma jako v ranci. Nejlepčí by bylo vzít si lucernu a pověsit ji na tyč. Tak dlouhou, aby se dala sklonit –“

„Nasedejte, nebo dostanete nějakou takovou tyčí po hlavě.“

Jud se vydrápal na klisnu. „A co když nebude chtít přijet?“

„Přivezte ho,“ nařídil mu Ross a plácl Darkie po zadku.

Když Jud zastavil před branou Fernmoru, s opovržením si pomyslel, že doktorovo sídlo vypadá jako obyčejný statek – a přitom se Choake chová, jako by bydlel v Blenheimském paláci. Sesedl z Darkie a několikrát rázně zaklepal na dveře. Kolem domu rostly vysoké borovice a nad střechou kroužili kavky a havrani, kteří se již probudili a hlasitě o sobě dávali vědět. Jud zvedl hlavu a nervózně popotáhl. Celý předcházející den byli všichni v Nampaře jako na trní.

Až po sedmém zaklepání se nad vchodem otevřelo vrzající okénko a z něj vykoukla jako kukačka z hodin hlava s naraženou noční čepicí.

„Ale no tak! Co se děje? Co má znamenat ten hluk?“

Podle mužova hlasu a obočí Jud poznal, že vzbudil toho pravého.

„Posílá mě za váma kapitán Poldark,“ zadrmolil Jud. „Dem – ehm – paní Poldarkový se přitížilo a potřebuje, abyste přijel.“

„Paní Poldarkové? Které paní Poldarkové?“

„Paní Demelze Poldarkový z Nampary, co čeká svoje první dítě.“

„No a co se jí stalo? Neřekli vám, co s ní je?“

„Jo. Už brzo bude rodit.“

„Nesmysl, člověče. Viděl jsem ji minulý týden a řekl jsem kapitánu Poldarkovi, že mají čas až do června. Vraťte se a povězte jim, že si za tím stojím.“

Hned nato se okénko zprudka zavřelo.

Jud Paynter měl lhostejnou povahu a málokdy se zajímal o něco jiného než o sebe a své potřeby. Některé věci mu však dokázaly hnout žlučí natolik, že začal myslet i na ostatní lidi. Tahle byla jednou z nich.

Zatímco ještě před chvilkou trpce vyčítal Demelze její změkčilost a Rossovi příkrost, s jakou ho vyhnal do studeného květnového rána bez jediného loku rumu, nyní si uvědomil, že Ross je jeho pán a Demelza pochází ze stejného prostředí jako on a Prudie.

Po třech minutách, během nichž vytrvale klepal na dveře, se v okénku znovu objevila Choakova hlava.

„Co ještě chcete, člověče? Vždyť ty dveře vyrazíte!“

„Nařídili mi, že vás mám přivézt.“

„Za tohle vás nechám zmrskat, chlape jeden drzá!“

„Kde máte koně? Přivedu vám ho, než se voblíknete.“

Doktor odstoupil od okénka a kdesi za ním se ozvala jeho šišlavá manželka Polly. Jednou se za sklem dokonce mihly její nakadeřené vlasy. Zřejmě se uvnitř konala porada. Nakonec Choake na Juda chladně zavolal:

„Musíte počkat. Budeme u vás za deset minut.“

Jud byl dostatečně obeznámený s doktorovými svéráznými způsoby, takže věděl, že Choake o sobě často mluvívá v množném čísle.

O jednadvacet minut později se za mrazivého mlčení rozjeli do Nampary. Po obloze stále kroužili krákající havrani a z kostela v Sawlu k nim doléhal hluk. Začínal nový den. Na severovýchodě se pozvolna objevovaly bledě zelené šmouhy a černá noční obloha se nad obzorem zbarvovala do sytě oranžového odstínu. Kvapný rozbřesk provázelo nečekaně vlídné počasí a ticho, které ostře kontrastovalo s prudkými hlučnými větry, jež se proháněly po kraji během několika předcházejících dní. Když projížděli kolem Grambleru, minuli hlouček žen, které se ubíraly na směnu do dolu a cestou si zpívaly. Jejich svěží jasné hlasy působily stejně sladce a mladě jako přicházející ráno. Jud si všiml, že Will Nanfan nahnal všechny své ovce do nejodlehlejšího koutu louky. Cesta vyplněná tichým rozjímáním nejspíš pomohla doktoru Choakovi aspoň částečně od zlosti, protože když s Judem dorazil do Nampary, na nic si nepostěžoval, odměřeně se pozdravil s Rossem a lopotně se vydal do schodů. Nahoře zjistil, že nejde o falešný poplach. Celou půlhodinu seděl u Demelzy a opakoval jí, že musí být statečná a že se není čeho bát. Poté jí pro jistotu pustil žilou, aby předešel horečce, neboť se hodně potila a zdála se mu nepřirozeně napjatá. Demelze se však okamžitě udělalo nevolno, což doktora Choaka náramně potěšilo. Považoval to za důkaz, že její tělo nebylo v rovnováze a že jí jeho zásah přinesl kýženou úlevu od škodlivé horečky. Poté ji ujistil, že pokud vypije každou hodinu odvar z kůry, už se její potíže nevrátí, a odjel domů, aby se nasnídal.

Ross se mezitím umyl pod pumpou, jako by se ze sebe snažil spláchnout všechny starosti, které ho sužovaly během uplynulé noci. Když pak prošel domem k hlavním dveřím a zahlédl podsaditou mužskou postavu odjíždějící z údolí, břitce k sobě zavolal Jinny Carterovou, která k nim chodila každý den pracovat a před chvílí dorazila do domu.

„To je doktor Choake?“

Jinny se sklonila ke své maličké dcerce, kterou s sebou nosila na zádech a již pak ukládala do košíku v kuchyni. „Ano, pane. Říkal, že to malý se narodí nejdřív kolem večeře a že se vrátí v devět nebo v deset.“

Ross se od ní odvrátil, aby před ní nedal najevo vztek, který jím cloumal. Jinny z něj totiž nespouštěla oddané oči.

„Kdo pomáhal s dětmi vám, Jinny?“ zeptal se.

„Matka, pane.“

„Doběhla byste pro ni, Jinny? Věřím jí víc než tomu starému hlupákovi.“

Jinny radostí zčervenala. „Ano, pane. Hned vyrazím. Moc ráda přijde,“ vyhrkla a už už se chystala vyrazit na cestu, ale pak se otočila ke své holčičce.

„Dám pozor, aby se jí nic nestalo,“ ujistil ji Ross.

Jinny k němu vyslala rychlý pohled, popadla bílý čepec a vyběhla z kuchyně.

Ross přešel do nízké haly a zůstal stát pod schody. Ticho, které kolem něj vládlo, mu vůbec nebylo příjemné, a tak raději zamířil do salonu, nalil si skleničku brandy a sledoval oknem Jinny, jak se rychlými kroky vzdaluje směrem k Mellinu. Potom se vrátil do kuchyně. Malá Kate stále ležela v košíku, kopala nožičkama, výskala a smála se na něj. Tahle maličká se narodila před devíti měsíci, ale svého otce ani jedinkrát neviděla, neboť ten si v Bodminu odpykával dvouletý trest za pytlačení. Na rozdíl od svých dvou starších sourozenců, kteří zdědili Jimovy rysy, byla malá Kate ve všech ohledech Martinová po matce. Měla pískově žluté vlasy, modré oči a nosík pokropený droboučkými pihami.

Od rozednění ještě nikdo nerozdělal oheň a po snídani nebylo ani stopy. Ross zajel pohrabáčem do dřevěných uhlíků, ale všechny už byly vyhaslé. Nachystal tedy trochu dřeva, a zatímco se ho snažil podpálit, rozčileně uvažoval, kam se poděl Jud. Neobejdou se bez horké vody, ručníků a umyvadel, ale nic z toho se nepřipravovalo. Choake zašel ve své drzosti tak daleko, že než odjel, ani za Rossem nezašel. V jejich vztahu vládl už nějakou dobu chlad. Ross nemohl vystát doktorovu přihlouplou manželku, která roznášela klepy o Demelze. A pokud někoho nemohl vystát, jen těžko to skrýval. Teď v něm kypěla zlost, že je vydaný na milost a nemilost tomuhle nabubřelému zpátečnickému bláznovi, který byl bohužel jediným lékařem na míle daleko.

Když se oheň konečně rozhořel, dveře se otevřely a do salonu vešel Jud. Spolu s ním však vtrhl dovnitř i vítr a okamžitě se začal prohánět po místnosti.

„Něco se na nás žene,“ oznámil svému pánovi a zkoumavě na něj upřel krhavé oči. „Všimnul jste si, jak ztmavnulo moře a začalo se vzdouvat?“

Ross netrpělivě přikývl. Od včerejšího odpoledne se hladina viditelně zvedla.

„Vlny nepostupujou ke břehu, ale lámaj se na všecky strany. Todle jsem eště v životě neviděl. Hladina vypadá, jako kdyby nad ní někdo práskal bičem. Je celá zpěněná doběla jako fousy Joea Triggse.“

„Jude, dohlédněte na Kate,“ uložil mu Ross. „A mezitím udělejte něco k snídani. Já půjdu nahoru.“

Ross podvědomě vnímal hučení divokého vichru, které k němu doléhalo odkudsi z dálky. Krátce se podíval oknem v ložnici ven a skutečně viděl hladinu zbrázděnou zpěněnými vlnami, které zmateně uháněly všemi směry, zprudka do sebe narážely a rozstřikovaly kolem sebe vodní tříšť. Nad pevninou vítr zatím nezesílil, ale na některých místech bičovaly povrch moře zbloudilé vzdušné proudy, které měly očividně mimořádnou sílu.

Když přišel za Demelzou do jejího pokoje, snažila se ze všech sil chovat jako obvykle, ale vycítil, že si ho tam nepřeje. Nemohl jí nijak pomoct.

Sklíčeně se vrátil do přízemí právě ve chvíli, kdy do domu dorazila Jinnyina matka, paní Martinová, z jejíž ploché tváře s brýlemi vyzařovaly letité zkušenosti. Vešla do kuchyně s hlasitým kýchnutím a s hloučkem pěti dětí – tří svých nejmladších a dvou Jinnyiných – které po celou cestu peskovala a poučovala je, jak se mají chovat. Rossovi vysvětlila, že je neměla u koho nechat, pozdravila se s Judem, vyptala se na Prudie a pochválila i vůni pečeného vepřového. Potom se zeptala, jak je Demelze, a poznamenala, že před odchodem z domu se o ni pokoušela zimnice, ale zahnala ji svařeným mlékem s vínem. Nakonec si vyhrnula rukávy a poručila Jinny, aby dala vařit mladé kapustičky a pelyněk, protože ty uklidní paní Poldarkovou daleko lépe než sebezázračnější léky předepsané doktorem. Hned nato vyrazila vzhůru po schodech, aniž kdokoliv z přítomných stačil něco poznamenat.

Ross se vrátil do salonu. Na stole dosud leželo Demelzino háčkování, nad nímž seděla ještě přecházející večer, a vedle něj módní časopis, který jí půjčila Verity s tím, že v Londýně teď přichází do módy úplně nový styl oblékání, jaký ještě neviděly. Pokoj teď působil poněkud zanedbaným a zaprášeným dojmem.

Hodiny ukazovaly čtvrt na sedm.

Už od rána vůbec nezpívali ptáci. Před chvilkou se po trávě mihl paprsek světla, ale hned nato zase pohasl. Ross upřel pohled na jilmy, které se kymácely sem a tam, jako by vzdorovaly zemětřesení. Jabloně stály v závětří, takže jim vichr pouze zvedal a ohýbal listy. Po obloze uháněly těžké mraky.

Ross vzal do ruky knihu a zběžně přeletěl očima stránku, ale vůbec nic z ní nevnímal. Skučení větru se již ozývalo i z údolí. V pokoji se objevila paní Martinová.

„Tak co?“ zeptal se jí.

„Je moc statečná, kapitáne Rossi. S Prudie to zvládnem samy, takže si nedělejte žádný starosti. Než se pan doktůrek vrátí, bude po všem.“

Ross odložil knihu. „Víte to jistě?“

„No, sama jsem jich vodnosila jedenáct a Jinny jsem pomohla přivést na svět její tři. Betty Nanfanová si mě zavolala na svoje dvojčata, pak Sue Vigusová, to jsou další čtyři – z toho první tři byly nemanželský.“ Ke konci jí už přestaly stačit prsty na rukou. „Tak snadná práce jako u Jinny to nebude, ale nebojte se, zvládnem to. Dojdu pro brandy a dám jí loknout, aby se trochu uvolnila.“

Celý dům se náhle zachvěl pod náporem vichřice.

Ross zůstal v pokoji a sledoval boží dopuštění, které se odehrávalo za oknem. Na doktora Choaka se zlobil čím dál víc a teď jen hledal způsob, jak svůj vztek vybít. Zdravý rozum mu napovídal, že Demelza porod zvládne, ale nemohl snést pomyšlení, že se jí nedostává nejlepší možné péče. Šlo přece o jeho manželku Demelzu, která teď nesmírně trpěla, ale neměla kromě dvou starých nemotorných žen nikoho, kdo by jí pomohl.

Cestou ke stájím vůbec nevnímal, že se schyluje k bouři.

U vstupních vrat se krátce ohlédl přes rameno k pláži Hendrawna Beach a všiml si, že vítr zvedá z mořské hladiny vodní tříšť a unáší ji pryč – jako prach během písečné bouře. Některé útesy dokonce vypadaly, jako by se z nich linul dým.

Sotva otevřel vrata stáje, vítr mu je vytrhl z ruky, s prásknutím je zabouchl a zatlačil ho ke stěně. Zvedl oči a pochopil, že v takovém počasí nepřipadá v úvahu, aby se někam vydal na koni.

Rozhodl se, že půjde pěšky. Vždyť to jsou jenom dvě míle. Když odbočil za roh domu, celou tvář mu zasypala sprška listí, trávy, skla, hlíny a větviček. Vichr za jeho zády mezitím zvedal oblaka vodní tříště vzhůru a unášel je k obloze. Za jiných okolností by se rozčílil při představě, jaké ztráty napáchá tahle slota na úrodě, ale teď mu tyto věci připadaly naprosto nepodstatné. Vlastně to ani nebyla vichřice, spíš náhlá větrná bouře – jako by celý předcházející měsíc držely živly svůj hněv na uzdě a teď si ho musely vybít během jediné hodiny. Do říčky dopadla ulomená větev jilmu. Ross ji klopýtavě obešel a uvažoval, jestli vůbec zvládne vylézt na kopec.

Když dorazil k pozůstatkům dolu Panna, na chvilku se posadil, aby se vydýchal, a promnul si bolavou ruku. Vichr vytrhával ze starých, ponuře působících zdí jednotlivé kameny a proháněl se každým otvorem a škvírou s kvílením, které připomínalo vřískot děvky.

Když o chvíli později dorazil mezi hlouček borovic, bouře zuřící nad plání kolem Grambleru udeřila plnou silou. Z oblohy se spustil příval deště a rozstřeloval do všech stran štěrk a hlínu. Během chvilky vypadala všechna okolní půda jako čerstvé oraniště a vítr odnášel pryč veškeré mladé listy i všechny drobné předměty ležící na povrchu. Nad hlavou Rossovi pluly tmavé nízké mraky, které už ze sebe vypustily všechen déšť a teď se rychle posouvaly dál, jako kdyby prchaly před božím hněvem.

Doktor Choake ve Fernmoru právě začínal snídat.

Dojedl opečené ledvinky a šunku a uvažoval, jestli si má vzít ještě kousek uzené tresky, než ji služebná odnese a uloží ji do tepla, aby byla připravená pro jeho manželku, která bude snídat o něco později v posteli. Po časné ranní projížďce pořádně vyhladověl, takže když se vrátil domů a nenašel prostřený stůl, začal okamžitě láteřit. Zastával totiž názor, že služebnictvo nesmí za žádných okolností lenošit a tloustnout.

Když se po chvíli ozvalo zaklepání na hlavní dveře, jen stěží ho ve stále sílícím větru zaslechl.

„Jestli někdo přišel za mnou, Nancy, povězte mu, že jsem odjel pryč,“ nařídil služebné.

„Ano, pane.“

Nasál do nosu vůni jídla a rozhodl se, že si ten kousek tresky přece jen vezme, ale podráždilo ho, že si ji musí naložit na talíř sám. Jakmile to udělal, opřel se břichem o stůl a spolkl první sousto, jenže hned nato ho vyrušilo omluvné zakašlání, které se mu ozvalo za zády.

„Prosím za prominutí, pane. Kapitán Poldark –“

„Povězte mu –“ Zvedl hlavu a podíval se na ztrápenou služebnou, pak však za ní v zrcadle spatřil vysokou promočenou postavu, z níž kapala dešťová voda.

Ross vešel do místnosti. Cestou ztratil klobouk, roztrhl si krajkový lem na rukávu kabátce a zanechával po sobě na Choakově drahém tureckém koberci mokrou cestičku.

Z jeho očí však vyzařovalo cosi zvláštního, co doktorovi znemožnilo všechno tohle vnímat. Poldarkovi patřili ke cornwallské šlechtě již přes dvě stě let, kdežto Choake – navzdory rádoby vznešenému dojmu, kterým se snažil působit – pocházel z poněkud pochybného rodu.

Vstal ze židle.

„Ruším vás při snídani,“ poznamenal Ross.

„… Stalo se něco?“

„Určitě si pamatujete, že jsem vás najal, abyste se při porodu postaral o mou manželku,“ řekl Ross.

„Jistě. Je v pořádku. Důkladně jsem ji vyšetřil. Dítě se narodí odpoledne.“

„Najal jsem vás jako domácího lékaře, který nám bude plně k dispozici, a ne jako pijavici pendlující mezi Namparou a domovem.“

Choakovi zbělela pokožka kolem pevně semknutých rtů. Otočil se k Nancy, která vše sledovala s otevřenými ústy.

„Přineste kapitánu Poldarkovi portské.“

Nancy odběhla splnit jeho příkaz.

„Co se vám nelíbí?“ zeptal se Choake a probodl Rosse ostrým pohledem. Ten člověk měl podle jeho názoru prázdné kapsy, a navíc to byl ještě pouhý holobrádek. „Starali jsme se o vašeho otce, o bratrance a jeho ženu, o vaši sestřenku Verity. Nikdo z nich nikdy neshledal jediný důvod ke zpochybňování mé péče.“

„To je jejich věc. Kde máte plášť?“

„V takové vichřici nemůžu nikam jet, člověče! Podívejte se na sebe! Vůbec bych se neudržel v sedle!“

„Na to jste měl myslet, když jste od nás po ránu odjížděl.“

Dveře se otevřely a na prahu se objevila Polly Choakeová v rozevlátém třešňově červeném županu a se spoustou vlásenek na hlavě. Při pohledu na Rosse vykřikla.

„No ne, kapitán Poldauk! Neměla jsem tušení! To je hvůza, co se tam venku děje!“ spustila šišlavě. „Když člověk slyší to běsnění větvu, naskakuje mu stuachy husí kůže. Bojím se o stuechu, Tome, opuavdu, a jestli mi spadne na hlavu, nebude na mě moc pěkný pohled.“

„Žádný pěkný pohled na tebe není už teď, když tu takhle stojíš ve dveřích,“ utrhl se na ni její podrážděný manžel. „Buď pojď dovnitř, anebo pryč, jak chceš, ale hlavně se rychle rozhodni.“

Polly rozladěně mlaskla, vešla do místnosti, podívala se pokradmu na Rosse a uhladila si vlasy. Dveře za ní zaklaply.

„Na tyhle vaše odvěké counwallské větuy si nikdy nezvyknu. Jsou jako démoni. Jenkinová tvudí, že ze stuechy spíže už odlétlo pět tašek, ale podle mě to uozhodně nebyly poslední. Jak se má vaše paní, kapitáne Poldauku?“

Choake si stáhl z hlavy domácí čepec a nasadil si na ni paruku.

„Vítr vám ji odvane,“ poznamenal Ross.

„Snad nejdeš ven, Tome?“ zhrozila se doktorova manželka. „Vždyť se v tom větvu neudvužíš na koni a skouo ani na nohou. A huozí ti nebezpečí, že na tebe spadne nějaký stuom!“

„Kapitán Poldark je nervózní kvůli své ženě,“ odpověděl jí bezbarvým tónem manžel.

„Ale uvčitě to není tak naléhavé, aby ses tam musel hned teď vuátit. Pamatuju si, že mi matka vypuávěla, že mi tuvalo osmačtyřicet hodin, než jsem puišla na svět.“

„V tom případě u nás váš manžel počká osmačtyřicet hodin,“ prohlásil Ross. „Považujte to za můj rozmar, paní Choakeová.“

Doktor si podrážděně svlékl župan s vínovým vzorem a místo něj si na sebe vzal frak. Potom ztěžka zamířil ke dveřím, aby si vzal ještě lékařskou kabelu a jezdecký plášť, ale na prahu vylekal služebnou Nancy, která právě vcházela dovnitř s objednaným portským.

Cestou do Nampary na ně vítr útočil z boku. Strhl Choakovi paruku z hlavy, ale Ross ji zachytil a strčil si ji pod kabátec. Než dorazili k vyvýšenému terénu u dolu Panna, byli promočení skrz naskrz a namáhavě lapali po dechu, a když se přiblížili k nevelkému hájku, spatřili před sebou štíhlou postavu v šedivém plášti, opřenou o strom.

„Verity, dnes venku nemáš co dělat,“ oslovil Ross svou sestřenku, jakmile k ní dojeli.

Po tváři se jí rozlil široký přívětivý úsměv. „Už bys měl vědět, že se tu nic neutají. Betty Martinová viděla cestou do dolu Juda a doktora Choaka a řekla to Bartlově ženě,“ vysvětlila mu Verity a přitiskla mokrý obličej ke stromu. „Náš chlév ten nápor větru nevydržel, takže jsme dokonce museli ustájit dvě krávy v pivovaru. A z těžní věže dolu Digory se zřítilo kolo, ale mám dojem, že nikoho nezranilo. Jak je Demelze, Rossi?“

Table of Contents

copyright

titul

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první