Ivana Gibová

Bordeline

Kniha vyšla s finančnou podporou Ministerstva kultúry SR

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Gibová, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Vladimír Korček, 2014

Cover illustration © Ivana Gibová, 2014

Illustrations © Ivana Gibová, 2014

Design © Katarína Marenčinová, 2014

Redakcia a jazyková úprava Matúš Mikšík

452. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-345-8 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-344-1 (ePub)

Venovanie

Teodorovi, Tiborovi, Martinovi, Marošovi, Atilovi, Svätoplukovi, Stanislavovi, Leopoldovi, Eugenovi, Vladovi, Félixovi, Klementovi, Kornelovi, Milanovi, Petrovi

Kann man nichts machen, ich bin stets nur ein Bastard

Práve som ťa zacítila na vlasoch, len tak, na sekundu. Ešte päť hodín cesty a nejaký človek tu teraz konzumuje vlašský šalát, ktorý strašne smrdí uhorkami, odporný kyslý smrad, aj keď ktovie, či do vlašského idú uhorky, možno ani nie. Ráno som zo seba naschvál nezmyla ten sex, aby som ho cítila celú cestu a aby som na to myslela celú cestu a neanalyzovala a nesyntetizovala. Nie preto, že by bol bohvieako dobrý, skôr tak priemerne nudný, taký, aký sa dá zažiť takmer s hocikým, ale to ti nemusím hovoriť, veď bol si pri tom. A jasné, že príčiny toho kvalitatívneho poklesu chvíľu aj boli predmetom analýzy, ale asi len pätnásť minút, potom som sa na to vykašľala. V ruke vo vrecku som počas analýzy žmolila tvoj zapaľovač, ktorý som ti zobrala, ktorý som si musela zobrať, akože na pamiatku. Ohavné slovo – pamiatka. Spomienkové predmety sú nutné, povedal si. Sú nutné, aby prežili ľudí, a potom sa stávajú emocionálnymi indikátormi, ktoré po čase celkom presne ukazujú pokles miery citového zaangažovania. Od niektorých ľudí predmety nepotrebuješ, nepotrebuješ im nič hovoriť, nepotrebuješ o nich premýšľať. To sú tí výplnkoví ľudia, na ktorých sa zabúda, takí, čo ti pri nich ani nenapadne zobrať si niečo navždy. Zapaľovač. Inú hovadinu. Takýchto ľudí si nepotrebuješ konzervovať do predmetov. Nepotrebuješ si z nich robiť psychiatrov a všetko im o sebe vykecať. Raz som ti povedala – pamätáš? – povedala som ti, že ty si zatiaľ najlepší zo všetkých mojich otcov. Potešil si sa tomu. Povedal si, že ti to lichotí. Viem, že ten zapaľovač časom stratí význam, ale dovtedy bude veľmi konkrétnym zhmotnením veľmi konkrétneho okamihu, bude presným záznamom udalostí. Jeden zapaľovač. Dôležitosť takýchto vecí trvá, kým sú buď ešte veľmi čerstvými sebatrýznivými elementmi vyvolávajúcimi presné obrazy (sedím na parapete, ty oproti mne na stoličke, pozeráš sa mi medzi stehná a pripaľuješ si Zapaľovačom), alebo sú spomienkovými predmetmi navodzujúcimi ľahký úsmev. Potom ich čas vráti do pôvodnej podoby a stanú sa zas len obyčajnými vecami, upadnú do bezvýznamnosti. Ale dosť už o tom. Stále sme sa nedohodli, či si viac mojím milencom, psychiatrom, alebo otcom, preto teraz neviem, či neuvažujem o blbostiach. S tým zapaľovačom to vlastne nie je otázka kvality – či je to zlý alebo dobrý nápad si ho privlastniť, ide o to, že je nevyhnutné ho mať. Ale z akej pozície som si ho zobrala, som milenka, dcéra, či pacientka? Je pravda, že isté veci sa človek môže dozvedieť len v posteli. Nie osobné veci. Informácie. V posteli som sa stala tvojou dcérou aj pacientkou. Zvieram vo vrecku ten zapaľovač, sledujem, ako ubieha cesta, a obklopená smradom z vlašského šalátu, do ktorého prenikne kúsok vône z nášho ranného sexu, mám ukrutnú chuť ti všetko povedať, nie o zapaľovači, o inom, chcem ti poskytnúť informácie, aby si ma konečne mohol spoľahlivo diagnostikovať. Otec. Vravela som ti, že si zatiaľ môj najobľúbenejší otec, nie? Nuž teda takto to je. Môj skutočný otec – vlastne, ťažko ho nazvať skutočným, bol skôr neskutočný – teda môj biologický otec bol schizofrenický murár. Keď si ho moja mama brala, vedela o ňom, pravda, len ten druhý fakt, schizofrénia sa mu rozvinula až po čase, to som už bola na svete. Moja mama bola produktom geneticky prešľachtenej váženej rodiny, vedela hrať na klavír, klarinet a flautu, vedela maľovať a plynulo hovoriť siedmimi jazykmi. Moja mama bola najmladším zo štyroch potomkov ľavej a pravej vetvy veľacteného rodu, narodila sa v čase, keď traja jej starší bratia boli už dospelí. Narodením mojej mamy sa vyplnil sen jej mamy o dcére, z ktorej by mohla vychovať kvalitnejšiu verziu seba. Mama mojej mamy bola direktívna žena s pevnými zásadami a nemennými zvykmi. Mamu mojej mamy som v živote nevidela smiať sa. Môj tatko bol potomkom geneticky dokurvenej bezvýznamnej vidieckej rodiny, ktorá sa po generácie párila medzi sebou. Rodičia môjho otca boli pokrvní príbuzní so základným vzdelaním, otec bol ich tretím a posledným dieťaťom, lebo hneď po jeho narodení sa jeho matka obesila na orechu pred domom. Deti potom vychovávala ich teta, ktorá však mohla byť pokojne aj ich sestrou a asi aj bola. Keď moja mama v roku 1983 stretla môjho otca... Keď sa moja mama vydávala za môjho otca, jej mama vytiahla spod nábytku v obývačke ťažký tkaný koberec, vyniesla ho na dvor a hodinu ho prášila, až kým sa nezrútila od vyčerpania. Na druhý deň jej moji rodičia doniesli škatuľu s koláčmi zo svadobnej hostiny, ale neotvorila im. Koláče potom splesneli na schodoch. Keď som mala desať, dostala som svoje prvé okuliare. Boli slabé, odvtedy sa mi zrak podstatne zhoršil, teraz mám už štvorky dioptrie. V rodine nemal okuliare nikto. Vraj sme dobre geneticky disponované, ženy z našej rodiny majú tuhý koreň, hovorila mama mojej mamy. Vo svojich osemdesiatich šiestich rokoch nemala ani jeden zubný kaz. Áno, ženy z našej rodiny boli zdravé, s tuhým koreňom, krv a mlieko, silné a krásne. Ja som od detstva zaradom zbierala všetky zdravotné defekty a užívala asi všetky dostupné lieky. Potom prišli okuliare, veľa som čítala, a tak som si už aj tak dosť slabý zrak postupom času dodrbala úplne. Od detstva som mala pocit, že medzi naše ženy s tuhým koreňom nepatrím, že som akýsi rodinný nepodarok, na ktorý sa lepia všetky po celé generácie obchádzané neduhy. V dvanástich mi to začalo chytať mozog. Cítila som, normálne som cítila, ako mi odchádza, ako v ňom hnijú závity, vedela som, že to akýmikoľvek analýzami môžem jedine zhoršiť, ale aj tak som si nemohla pomôcť, neustále som sa v sebe vŕtala, rozoberala sa, porovnávala sa so ženami s tuhým korienkom. No tak teda vidíš, nemôžem byť normálna, ja nemôžem byť po tomto všetkom normálna. Kann man nichts machen, ich bin stets nur ein Bastard. A teraz mi teda povedz – si mi otcom, psychiatrom, alebo milencom? Teraz, vo svetle nových informácií. Mne nikdy nenapadlo – a to som inteligentná žena, považujem sa za inteligentnú, napokon aj testy to vravia, som inteligentná – nikdy mi nenapadlo vnímať tie charakterové výkyvy ako symptómy choroby. Celý život som si myslela, že sú to znaky mojej individuality. A zrazu, tu ho máš, hraničná porucha. Porucha! Aj som kvôli poruche musela byť v ústave. Vieš, myslela som si, bohvieaká som elita, žrala som tataráky a nevedela sa ich dožrať, nechávala som vysoké tringelty, chodila na thajské masáže a pohŕdala blbcami. Možno mi preplo zo surovej hovädziny, možno z niečoho iného, v každom prípade, po tom dni, keď som zjedla svoj posledný biftek a keď... Skrátka po tom dni už nič nebolo také ako predtým. Môj prvý deň na akútnom si nepamätám. Pamätám si až večer, lebo na večeru bol mrkvový prívarok. Neskôr sa mi vyjavil rozhovor z príjmovej ambulancie – hysterčila som a pregĺgala sople, neschopná slova, doktorka usúdila, že neviemkoľko miligramov Apaurinu do zadku mi urobí dobre, urobilo. Keď som sa dostala do formy, opýtala sa ma, čo mi vlastne je a ja som jej s revom povedala Neviem, mám pocit, že mi šibe. No, už to tak vyzerá, povedala doktorka. Mala som počúvať Diega Fontanive, ktorý hovoril, že sa prekokotí svet. Diego bol novodobý vizionár, veril na UFO, bol to cvok, ale to nič nemení na fakte, že jeho reči o prekokotení sveta sa naplnili. V roku 2010 Diego povedal, že v roku 2011 sa všetko poserie, a tí, čo to zavčasu nepochopia, skončia v pakárni. Ja som očividne nepochopila. V blázinci som sa ocitla v roku 2012, presne pred desiatimi mesiacmi. Prvé dva dni som len ležala. Obľúbila som si sedatíva a ošetrovateľa Andreja, lebo mi dával sedatíva. Potom som objavila fajčiareň. Bol to priestor veľký asi dva štvorcové metre a na akútnom plnil funkciu spoločenskej miestnosti. Denný aj nočný bar v jednom. Začala som nadobúdať orientáciu. Došlo mi, kde som. V pakárni som skončila kvôli svojej pažravosti. Preplo mi z tej surovej hovädziny. Ale možno to bolo aj preto, že som bola geneticky predurčená skončiť v pakárni. Možno preto, že sa prepóloval svet a možno jednoducho len preto, že mi skrátka jeblo. Prvé jedlo, čo mi v ten večer na psychiatrii naservírovali priamo pod nos, bol mrkvový prívarok. Napichaná sedatívami som pozerala do taniera a nevedela som, či mám doň revať, smiať sa, alebo sa pogrcať, nakoniec som ho zjedla. Chutil odporne. Chutil presne tak, ako len môže v ústave chutiť prívarok. Spomenula som si, ako som nedávno v snobskej nóbl reštike opičovala teľacie, lebo bolo prepečené alebo nedopečené, a čo mám teraz povedať, že všetko je relatívne? Nie, v blázinci nič nie je relatívne, tam je všetko buď čierne, alebo biele, väčšinou čierne, aj keď sa to tvári bielo. Vtedy nad mrkvovým prívarkom som ešte netušila, že počas nadchádzajúceho mesiaca budem jesť všetko výlučne lyžicou, ani že strava bude po celý čas bohatá na mrkvu v akejkoľvek podobe a chudobná na hovädzinu. Ale dobre, nebolo to kvôli hovädzine, aby som pravdu povedala, nebolo, ocitla som sa tam z celkom iných príčin. A vidíš. Teraz si sedím vo vlaku, obklopená vlašským zápachom a akoby sa nechumelilo, pokojne si tu vediem vnútorné monológy, ktoré ti pragmaticky v duchu adresujem, len preto, aby boli adresované. Alebo možno nie, možno to potrebujem povedať práve tebe. A prečo tebe, keď ani neviem, či si psychiater, milenec, otec, alebo fiktívna osoba. A prečo teraz, keď už na tom ani nezáleží. Mimochodom, tebe ako ide mozog, dopredu alebo dozadu? Lebo ja už ani neviem, ako ide mne, a ktovie, či by aj nebolo lepšie, keby vôbec nešiel, keby stál, keby len tak bol a nešiel. V každom prípade, ak by nešiel, nemohla by som asi teraz žmoliac tvoj zapaľovač uvažovať o tom, či by nebolo lepšie, keby nešiel, aj keď by asi bolo. Ja som bola od detstva fascinovaná estetikou fašistického Nemecka, podväzočkami fírerovskej doby... Ale vlastne načo by som ti to všetko rozprávala, načo, aj tak ti nedokážem vysvetliť svoje dôvody, preto už musím utekať aj pred tebou. A napokon, raz si mi aj tak povedal Strunka buď praskne, alebo sa vyťahá. Povedal si to v úplne inom kontexte, ale ja som to pochopila tak, ako som to mala pochopiť, ako metaforu vzťahu, ako niečo, čo ma definitívne malo presvedčiť, že mám ten zapaľovač, ktorý si raz od teba vezmem, potom čo najskôr vyhodiť, vykašľať sa naňho, lebo už aj tak nezapaľuje. Ale o svojej fascinácii Nemeckom budem raz hovoriť, aj o blázinci budem hovoriť, aj o genetickej zbastardenosti, aj o svojom dodrbanom zraku, len už nie tebe, lebo načo, keď strunka už sa vyťahala alebo praskla. A ty, mimochodom, čo si myslíš, vyťahala sa, či praskla?

Zažiť nejakú tú katarziu

Chcela som to prestať tebe hovoriť, áno, ale vlastne je to jedno, keď ti to aj tak nevravím naozaj, keď si len akože adresát, nie naozaj. Aj tak som ti chcela ešte povedať o svojich ďalších otcoch, nebudem sa tu teraz banálne zaoberať strunkami, veď ja viem, že si to ani tak nemyslel, že to si len tresol s tou strunkou a ani si to tak nemyslel, alebo možno aj myslel, ale čo na tom už záleží. Vlastne už by som ťa mohla začať oslovovať menom, načo tieto kamufláže, také mi to je teraz smiešne, ešte aj v duchu sa podvedome zdráham vysloviť tvoje meno. Alebo vedome, ktovie. Na mojich otcoch som mala najradšej tú slobodu. Otcovia sú dobrí v tom, že im stačí málo, oni sa tešia, že majú mladú dcéru, čo by mohla chodiť s chlapcami vo veku ich synov, myslím naozajstných synov, chápeš, a že namiesto toho chodí s nimi, alebo teda spáva s nimi, väčšina otcov mala manželky, takže o nejakom chodení sa nedá hovoriť, ale všetci to vedeli, že sú otcami, rozumeli tomu, ani na to nemuseli ísť cez Freuda. Narodila som sa pred tridsiatimi dvomi rokmi v prvom meste, otcovi s narušenou psychikou a mame s tuhým koreňom. Od dvanástich som vedela, že si musím nájsť druhé mesto a v druhom meste druhého otca a presne to som urobila hneď ako sa dalo. Neviem, koľko rokov som žila v druhom meste. Neviem ani, koľko v treťom. O niekoľko hodín vystúpim z vlaku a konečne sa zbavím toho smradu, namiesto neho sa nadýchnem smogu mesta. Vždy si pri podobnej zmene vzduchu spomeniem na to, ako som vyšla z ústavu, po štyroch týždňoch dýchania recyklovaného klimatizovaného vzduchu. V blázinci, vieš, tam sa okná neotvárajú, pochopiteľne, tam sa len klimatizuje. Klimatizácia a lyžica sú prvé veci, na ktoré si zvykneš. Sestry si zrána zvykli robiť prču, chodili po izbách a vykrikovali Dobré ránko, vstávame, ranná toaleta, ustlať, vyvetrať, hahaha, vyvetrať! Kravy, chápeš, pritom najväčšia sranda bola, že keď si sa tam chcel zabiť, príležitostí si mal milión. Hocikde zo steny trčal hrdzavý klinec, alebo aj na plachte sa dá obesiť – však známa vec. Ale akože uzavreté akútne, okná zaklincované. Raz som vo fajčiarni stretla takú Helenu, mala asi štyridsať, Ťažké depresie, povedala mi, fajčila a pozerala sa do steny, nemala predné zuby a všimla som si, že na nohách má asi päťcentimetrové chlpy, bola v sukni, úplne ma to zhypnotizovalo, aj v podpazuší mala chlpy, sedela tam v obtiahnutom tielku, potom mi ukázala ruky, celé boli dorezané. Na akútnom si nesmel mať ani zrkadlo, ani pinzetu, nič ostré, keď ti prišla návšteva, prehľadali jej tašku, či tam nemá niečo ostré. Helena poťahovala z tej elemky či čo za humus to fajčila, vyfukovala dym pred seba, rovno cigánke Zuze – tá bola tiež trafená – rovno jej do ksichtu, Ja tu mám žiletky, potom povedala. A chápeš, čo je na tom zábavné – že jej by tie žiletky v živote nenapadlo použiť na holenie, také to tam bolo celé drbnuté. No nie o tom som chcela, ale o tej zmene vzduchu, že keď som vyšla z pakárne a nadýchla som sa po štyroch týždňoch normálneho vzduchu, rozosmiala som sa pred tým špitálom fakt ako blázon, aj som si pomyslela, že musím rýchlo zdrhnúť, lebo ak by ma tam takto videli, niekto z oddelenia keby ma tam videl stáť a rehotať sa, asi by ma zobrali naspäť. Bolo to ako patetická scéna z gýčového filmu, ktorý som kedysi videla v telke, vyliečená žena sa viezla z blázinca taxíkom a niečo tam trepla, niečo akože užsomzdraváakéoslobodzujúce, len zaobalené do tých filozofických žvástov s univerzálnou platnosťou, no skrátka nejako tak to vyzeralo, keď som z tej budovy vyšla. A nasadla som do autobusu a všetci ľudia na mne videli, že som práve opustila blázinec, civeli na moje nevytrhané obočie a v duchu ma ľutovali, pritom ja som už vtedy vedela, že od toho dňa ja budem ľutovať ich. A ešte, že musím zažiť nejakú tú katarziu. Keď som vyšla z ústavu, takmer ihneď som sa presťahovala do tretieho mesta. Lebo zažívať katarziu nie je taká jednoduchá vec, ako by sa mohlo zdať. Na to musíš mať dispozície, nesmieš byť ignorant, musíš vedieť cítiť, ak nie priamo preciťovať, no skrátka žiadna sranda, najmä ak si denne dopovaný sedatívami, najmä ak si každé ráno systematicky dopĺňaš hladinu serotonínu, najmä keď ani nevieš, kým by si vlastne bez toho bol, možno trochu tušíš, a to tušenie je také, že by si bol troska. A zažívaj v takom rozpoložení nejakú katarziu. A čo je horšie, toto všetko by ani nebolo také problematické, ale vtip je v tom, že ja som vždy k tej takzvanej katarzii potrebovala silné podnety, extrémne zážitky, extrémne okolnosti. A kde tak asi zobrať extrémne okolnosti, však, keď som donedávna nebola schopná ani vystrčiť nos z bytu, keď ma desilo vôbec vyjsť medzi ľudí, keď som sa nedokázala ani vyšťať bez toho, žeby som to komplexne nerozanalyzovala. V takých situáciách... No môžeš sa tak extrémne kukať z okna alebo extrémne variť, extrémne prať, a to je asi všetko. Na tvojej ľútosti, napríklad na tej, ktorú si raz pocítil voči všetkým ľuďom, sa nič nemení, akurát, že už ju cítiš aj voči sebe. A zažívaj katarziu. Zažívaj hocičo. Musela som odísť. Čo sa dalo iné robiť? V treťom meste aj to pranie bolo extrémnejšie, aj varenie. Chodila som do iných obchodov, kupovala iné veci... Skrátka, už som aspoň chodila do obchodov. Kúpila som si vysoké červené lakované topánky na ihličkovom podpätku, kúpila som si kadejaké iné somariny, kompenzovala som si tým tú ľútosť, nedostatok extrémov. A začala som chodiť do kaviarne, tam som si začala suverénne objednávať, suverénne sa správať, ako normálny človek, oklamala som tým okolie, tú masu, seba nie, ale to ani nebolo treba. To už vôbec nebolo treba. Po pár mesiacoch som bola začlenená v mikroštruktúre tretieho mesta, mala som topánky, mala som vytipované priestory na extrémy, mala som svoj obľúbený stôl vo svojej obľúbenej kaviarni, stôl oproti zrkadlu, a rozhodla som sa, nieže rozhodla, navodila som si, zvyškami príčetnosti som si navodila, že tu sa bude rodiť moja katarzia.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Venovanie

Kann man nichts machen, ich bin stets nur ein Bastard

Zažiť nejakú tú katarziu