Františka Balážová

13 podôb lásky

Ukážka z elektronickej knihy

...........Venujem mojim Miňonkám a všetkým mojim priateľom z lásky........

(príbehy sú vymyslené, charaktery odpozorované, láska čistá a bez podmienok)

1. Ľuba

Nemala nijaký plán. Oddýchnuť si po ťažkej smene. A trošku podriemkať pri televízií. Nemala dobrý pocit z posledného telefonátu. Asi jej chcel naznačiť že je spokojný, že ona je šťastná. Ale ten lievikový pocit v bruchu jej niečo naznačoval. Nedalo sa jej oddychovať. Nuž skončila ten dlhý, rozflákaný vzťah a nemala teraz síl nič riešiť. Hlava prázdna a telo ťažké. Asi je aj on šťastný. Musí si zamestnať hlavu. Zapla net a naložila si na tanier koláč, čo včera stihla upiecť, aby mala sladké raňajky.

Blúdila po facebooku a prepla sa na klasiku ženami vyhľadávanú. Klebetné portály. Prepánajána. Nemožné. Havária tu za rohom. Zdokumentovaná. S fotkami a príbehom. Stislo jej žalúdok a srdce. Nemôže to byť pravda, veď....

Dušan

Už desiatykrát za minútu mu zvonil mobilný telefón. Veritelia mali otázky, kde sú ich neuhradené faktúry. Och. Nevedel, čo im povedať. Už len chvíľku a bude tomu koniec. Tentokrát volala manželka. Papierová. Teda nie ozajstná milujúca a odovzdaná žena na spoločnej ceste životom. Iba právoplatná matka jeho dcér. Už dávno vychladnutá láska sa premenila na komunikáciu kedy ktorá dcéra kam ide a koľko to bude stáť. Už si zvykol na suché telefonáty...

„Ahoj, môžeš?“ bez emócií sa opýtala

„Pravdaže, ... čo sa deje?“

„ Chcem dať obe do tábora s tenisovým zameraním, ale bude to stáť 150 Eur za každú na 8 dní. Ale je to zo všetkým, aj stravou. Aby mali pekný začiatok prázdnin.“ Odmlčala sa na chvíľku.

„Samozrejme. Dám ti ich ešte dnes na účet a vyplať im to. A pobozkaj za mňa.“ Nevedel čo ďalej... „No... že ich prídem pozrieť.“ Oddelené bývanie mu umožňovalo komfort ale mal smútok, že bol bez dcér.

„Okej. Keď nabehnú napíšem ti na čete. A pošlem ti ich fotky, mali karneval..

„Maj sa“ zložil. A zmenil smer cesty rovno do banky. Účty mal kôli neuhradeným faktúram prázdne, tak šiel vložiť na jej účet hotovosť pre jeho princezničky. Bolo to však viac násobne viac ako len 300 Eur pre obe. Ešte to stihne.

Banka bola otvorená, vklad prebehol rýchlo, bez zbytočných otázok. Sadol do auta a vytočil číslo, nie však zo zoznamu neprijatých, domáhajúcich sa ľudí, ktorý chcel svoje peniažky. Ide jej zavolať. Dúfa, že sa má fajn.

„Ahoj“ ticho na druhej strane.

„Ahoj Duško, ešte sme niečo nedoriešili...?“ Otázka visela v telefóne ako to tlmené dusno pred búrkou.

„Doriešili sme všetko. Chcem vedieť, či si šťastná. Teraz v tejto chvíli a tak...“

Nevedela čo je to za psychologická otázka. „Áno aj som. Som.“ „Nechajme to“

„Som rád. Dostaneš na účet peniaze za to auto, čo si platila“ Nevedel čo jej ma narýcho povedať. Hlavne že je u nej všetko o. k. Srdce sa mu trošku ukľudnilo. V poslednej dobe cítil jeho tep až v ušiach. Asi potrebuje zastaviť stres v sebe.

„Dušanko, to sme riešili. Záver bol, že tie peniažky nepotrebujem. Uzavrime to a budeme obaja lepšie spávať... Alebo ako chceš, už sa nechcem hádať.... Idem si oddýchnuť. Mala som dnes veľa práce.“

„Jasné, jasné. Nechcel som rušiť. Iba tak...že posledné dohody sú splnené z mojej strany. Tak sa maj.“

„Maj sa aj ty... a už nevolaj...iba keby to bolo nevyhnutné. Neuľahčuješ mi to.“ Aj sa snažila usmiať ale nešlo to.

Zložil. Fuuuu. Tak a má všetko. Okrem vkladu pre dcérky vložil posledné peniaze na jej účet. Akože za polovicu auta, ktoré si kedysi kúpili spolu. Ale prihodil niečo. Veritelia by to tak či tak zhltli. Tak nech si ich užije ona. Ešte chvíľku sedel. Pekných pár rokov. S ňou. Nevyšlo to. Ale bude mať stále miesto v jeho srdci aj keď ona to asi tak nevnímala. Chcela viac ako jej mohol dať. Tak to radšej ukončili.

Naštartoval auto. Ešte zbehne za otcom na kávu do susednej dedinky. Nevolá mu. Cesta ubiehala celkom rýchlo. Zrazu pocítil zase ten pulz v hrdle a zovrelo mu ho. Siahol po vode vo fľaši na sedadle spolujazdca. Aaaaa. Zodvihol oči, ktoré na chvíľku stratili kontakt s vozovkou a snažil sa otvoriť uzáver na fľaši. Srdce mu bilo silno a bolesť v hrudi šľahala až do končekov prstov. Sakra. Nestihne ísť na krajnicu. Zbadal ešpézetku kamióna. Na prednom skle svojho auta. To bolo posledné čo videl.

Ľuba

Nestihla dočítať stránku na internete a už vytáčala číslo na mobile. Júj tie dotykové obrazovky mobilov, ešte si na ne nezvykla. Dvakrát postláčala niečo iné, ako chcela. Bežala na balkón a vytáčajúc číslo si pripálila tenkú cigaretu.

Dlho nič. Asi nemôže zodvihnúť. Volala kamošovi, ktorý vedel všetko o jej situácií. Čo prežila v tom dlhom vzťahu. Aké to bolo silné na začiatku, krásne a napĺňalo ju to a nakoniec keď očakávala svadbu a spoločné bývanie tak cúvol a neriešil to.

„Áno...“ polospánkový hlas na druhej strane sa ozval konečne.

„ježiši, konečne, čítala som na nete článok, že Duško mal nehoduuuu... „ rozplakala sa.

„Viem, šiel som z dennej z fabriky. Bol to kamión. Videl som jeho auto, vlastne len kus.... Nechcel som ti to volať....že možno to nebude také zlé.“ Prehltol nahlas. „Ale už má pokoj.“

Minútové ticho z jeho strany a jej kvílenie prerušila jej veta: „Pi*i, tak preto volal. Naposledy...“

Zložila mu. Veď on ju chápe. Nemusí mu vysvetľovať že je na dne. Čo to malo znamenať. Ten telefonát bol pred tou nehodou. Podľa portálu na ktorom o ňom čítala. A času hovoru v telefóne. Vedela, že má problémy. Vo firmách aj s manželkou. Ešte stále právoplatnou. Tak to nevyšlo. No a čo. Veď kopu vzťahov nevyjde. Ale že už nie je na to si bude musieť ťažko zvyknúť. Išla si zapáliť. Už tretiu. „Ach Duško...“ Pípla jej sms. Pripísali jej úctyhodnú sumu na účet. Asi to čo spomínal. Vletela do bytu aj s cigaretou a naliala si vodku do pohára na kávu a vliala to do seba. Slzy jej tiekli po lícach keď pila. Vyšla znova na balkón a plakala a plakala.

Zvonček na byte ju prebral. Je tma a vonku je dusno a teplo. Fajčila a pila. Nevšimla si čas. Šla otvoriť. Cestou si pozrela do zrkadla na chodbe v byte a utrela si mokrou servítkou roztečenú špirálu. Otvorila mu. Zabudla, že on jej povedal tu správu a že určite príde aj bez zavolania.

„Ako?“ spýtal sa keď vchádzal.

„Dá sa.“ Pokračovali mlčky na balkón. Sadli si a čumeli do tmy.

„Má to za sebou chalan. Bude dobre. Neboj..“

Už ani neplakala. Iba pozerala do diaľky a snažila sa neplakať.

„On mi ešte aj volal predtým, než..“ nedopovedala. Postavil sa, prišiel k nej a silno ju objal. Mala pocit že ju vlastne drží na nohách, inak by sa zosypala a rozsypala na milión kúskov.

On vedel že vlastne sa tým nešťastím začne jeho šťastie. Ľuba ešte nevedela nič. Že má po boku muža na celý život. Na život aký si vysnívala. S rodinou. S láskou. Odprevadil ju k posteli a prikryl. Bez slova odišiel a zabuchol dvere za sebou. Ľuba sa ešte zaľúbi. Pomyslel si. A on urobí všetko preto, aby bola šťastná a aby prekonala túto ranu osudu.

2. Lenka

„Lenočka, nesmieš toľko jesť.“

„Aaale mamiiiii. Veď som šťastná.“ Jemne naznačovala mame aby prestala s výčitkami tohto typu. Áno pribrala. Ale to je tým, že je spokojná. Vydala sa podľa predstáv svojej mamy, nasťahovala sa do bytu svojho už manžela, ktorého nesmierne ľúbi. Ľúbi ho viac ako on ju. Ale to azda nie je na škodu.

„Mala by si sa naučiť variť poriadne jedlá a nie pchať do seba pečivo a salámky.“

„Veď aj to bude. Ešte som neskúšala variť.“

Všimla si na sebe, že nosí konfekčnú veľkosť o dve čísla väčšiu ako pred polrokom. Asi začne cvičiť.

„Mami nechaj tie langoše tu a ideme vonku“ Mama jej doniesla obed.

„Dobre, Lenočka, ideme nakúpiť.“ Mama mala pocit, že jej musí pomáhať, lebo jej dievča akosi nič nestíha. Keby sa bola vydávala ako ona v 18tich, bola by sa naučila makať okolo domácnosti a chlapa. Ale v tridsiatke odísť z rodného hniezda do neznámeho, cudzieho bytu, je dosť neskoro. Neprešla si všetkými strasťami mladomanželského života. Tak sa jej bude snažiť pomôcť zo všetkým.

Vyšli pred blok a Lenke sa zatočila hlava. „Och to bude ťažký deň. Mami poďme si sadnúť na lavičku.“ Mama ju podoprela a sadli si na najbližšiu lavičku. Zbledla a predýchavala nutkanie na zvracanie. Mama pozerala a sledovala ako keby s odstupom, ako keby to nebola jej dcéra. Pomaly jej dochádzalo, že to bude dnes ťažké. A nielen dnes. Bude musieť chodievať častješie a dávať pozor na Lenku.

„Mami, poďme späť. Chcem si ľahnúť.“ Mlčky vstali a pomaly z nohy na nohu sa presúvali späť k bloku a k výťahu. Vyviezli sa na 4. poschodie, mama otvorila byt a pomohla Lenke do postele, vyložila jej nohy a šla pre vodu do kuchyne. Lenka sa napila a nevraveli ani jedna nič. Mama popritom vytiahla mobil. Napísala sms svojej mladšej dcére a tvárila sa odhodlane neodísť, kým nebude Lenke lepšie. Zapli si telku, mama si ľahla vedľa nej na manželskú posteľ takú čerstvo rozbalenú, ešte nezabývanú a mlčky sledovali reality show, ktorá práve bežala.

Martin

Mal dnes úspešný deň v práci. Jeho vedúci ho povýšil na vedúceho celej prevádzky. Dnes si dá jogurt na olovrant a po ceste z práce sa staví kúpiť niečo sladké a niečo na večeru. Nepôjdu vonku. Len si uvaria Teda on uvarí. Lenke to ešte nejako nejde. Ale hádam sa to naučí. Jeho predošlý vzťah bol založený na dobrom jedle a dobrom sexe. Tento vzťah, vlastne už manželstvo, vyzerá byť trošku pokojnejšie ale variť musí on. Jeho manželka nemá ani len kamarátky. Je trochu taká nešťastnica. Ale ma ju rád a nechystá sa ju opustiť. Finančne sú však takí vyčerpaní po zariaďovaní toho bytu, v ktorom práve bývajú, ako aj v citovej oblasti. Prišiel jeho najvyšší šéf. Šéf celého odbytového odboru. Práve keď sa chystal na ten jogurt. Na konci svojho pracovného stola mal kvietok v kvetináči. Soleirolia. Šéf Štefan vošiel a prstami pohladil kvet v kvetináči na jeho stole. Mal štruktúru jemnučkého trávového koberčeka a spýtal sa ho: „Čo je to za kvet? Je jemný ako vagína.“ Až mu začalo ťahať kútiky keď sa šéf pred ním pokúsil žartovať. Odpovedal: „Volá sa to Soleirolia, po slovensky rodinné šťastie“. Šéf na to: „Veď vravím, vagína.“ Rozosmiali sa obaja.

Štefan už aj zabudol načo prišiel k nemu tak prehodil zopár pochvál ohľadom Martinovej práce a odišiel. Zjedol jogurt, skontroloval na počítači stav v prednastavenom systéme výroby, koľko skladníkov sa tam moce a koľko objednávok majú práve. Stav bol celkom únosný. Nahodil si do mobilu zoznam čo by mal kúpiť k tomu večernému vareniu. Prišla mu správa na čete od jeho Lenky o tom, že nikam nešla pretože sa jej točila hlava. Okej. Pomyslel si. Aspoň bude doma. Musí jej už povedať, že ho povýšili a že sa budú mať lepšie. Ale aj o tom, ako si predstavoval manželstvo s ňou. Viac lásky, pochopenia, spoločných rozhovorov a polemizovania. Vypol počítač, odhlásil sa z práce a šiel na nákup svojím autom, čo stálo na parkovisku pred firmou. Večer jej nejako naznačí, že by sa to mohlo trošku zmeniť, trošku v radostnejšie žitie. A nie len lamentovanie, čo ešte nemajú a ako by to mohlo vyzerať a nevyzerá. Možno jej krivdí. Možno je ona ten dokonalejší tvor a vie všetko lepšie zariadiť.

Lenka

Utekala na toaletu. Už mala na krajíčku sliny a napínalo ju čím ďalej, tým viac. Mama odišla. Ale mala prísť jej mladšia sestra. Tá práve zvonila, keď si vyprázdňovala obsah svojho žalúdka. Sakra, prečo nemohla prísť neskôr. Ak jej neotvorí, zalarmuje celú rodinu. Ak jej otvorí, bude ju ťahať na pohotovosť, pretože zdravotnej sestre, ktorou je jej mladšia sestra nevysvetlíte, že to nie je salmonelóza alebo otrava jedlom. Poutierala si ústa, vbehla do kúpeľne kričiac: „Idééém“, umyla si tvár a na čelo si dala studenú vodu. Trošku ústnej vody do úst, vypláchnuť a už šla otvoriť. Sestra keď ju zbadala, usmiala sa na ňu a nespustila svoje prednáškové komentáre k jej stravovaniu a stavom z neho. Vošla dovnútra, vyzula sa a šla do kuchyne s malinkým nákupom, ktorý doniesla. Spýtala sa: „Aj tebe kávu, Leni?“ Aj by si ju dala ale bála sa čo spraví s jej vyprázdneným žalúdkom. „Ty si sprav, mne len vodu. Dííík.“ Doniesla do obývačky na podnose Kávu pre seba a jej vodu a malú škatuľku. „Mama mi písala sms. Tu máš. Choď to hneď vyjasniť. Podala jej ružovú krabičku z podnosu. Tehotenský test. Dvojbalenie. Pre istotu. Lenka ho vzala do rúk a pozrela nechápavo na sestru. Preháňa to, je zdravotná sestra a hneď chce mať diagnózu. „Na toto si sama prišla, či je to z maminej hlavy?“ Sestra odvetila: „Mama písala ako ti je, aké máš ťažkosti. Tak som zbehla do lekárne. Padaj na wecko. Chcem vedieť výsledok ako prvá. Vlastne druhá, po tebe, hihii“

Urobila si teda test. Čakali nad ním obe, či sa tam zjavia dve alebo jedna čiaročka. Jedna. Takže negatívny. Sestra sa už prestala škeriť. Zrejme čakala pozitívny výsledok a už sa videla v úlohe krstnej matky. Ešte chvíľku kecali o živote a tak, ako keby sa nič nedialo, sestra dopila kávu a odišla.

Lenka šla upratať trošku byt, ale krútila sa jej hlava ako po riadnej opici. Tak si ľahla a tak ju našiel o dve hodiny jej manžel. V nedoupratovanom byte, s nedokončeným žehlením, nenavarenou večerou a bledú ako stena.

Uvaril večeru, povedal jej o povýšení, tešili sa, plánovali čo im treba ešte doriešiť v byte. Martin sa bál jej niečo naznačiť alebo niečo s ňou riešiť, Keď jej bolo tak ťažko a necítila sa fit.

O štyri týždne šli spolu k jej lekárke. Nevoľnosti sa ešte zopakovali asi dvakrát ale neprikladali im nijakú vážnosť. Chcela vysadiť antikoncepciu a plánovať spolu rodinu. Tak sa dohodli. Síce ešte dávno. Martin by si zmenil teraz priority. Bol by radšej keby dieťa ešte počkalo a Lenka by sa niekde zamestnala a našetrili by si nejaké peniažky a dokončili bytík a ešte možno nejakú dovolenku by stihli. Bol dosť v strese, kým si zvykal na novú pozíciu. Riadiacu pozíciu. A zodpovednejšiu ako mal doteraz.

Šli hore schodmi, čakali v čakárni. Martin si zapol hru na mobile kým bola Lenka vo vnútri. Vyšla vonku vyplakaná s papiermi v ruke, pridŕžajúc si jamku na ruke, odkiaľ jej brali krv. Vzal jej papiere z ruky a nechápavo na ňu hľadel. Keď vychádzali vonku z čakárne spýtal sa je: „Všetko okej?“ Ona sa trošku tupo usmievala a podala mu maličkú knižku s nápisom Tehotenská knižka. Nejak mu nedochádzalo. Myslel, že je to v rámci plánovaného rodičovstva nejaký postup ako a čo robiť pred otehotnením. Vypadla mu malá fotka z knižky keď mu ju podávala. Oprel sa o zábradlie pred poliklinikou. Fúha. Bolo tam jej priezvisko, nejaké číselka a dve fazule v hrnci. Tak to vyzeralo. Objala ho a zašepkala: „Nemusíme plánovať detičky, už sú v brušku“ Takže fazule v hrnci je fotka maternice a jeho dvoch detí. Oblial ho pot. Nuž asi si nedoriešia vzťah, nenaplánujú dokončenie bytu, ona sa nezamestná, už nebude čas. Odtiahol sa a povedal: „Ja sa o vás postarám, Lenka“ slzy sa mu tisli do očí. Zo všetkých emócií, ktoré ukrýval, zo všetkého čo nedoriešil a už ani nebude môcť, zo všetkého, čo ich čaká. Bude hrdý otec. Sakra, mali si vyjasniť ochladenie ich vzťahu. Už budú chladiť iba fľaše s mliekom.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972237-8-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

1. Ľuba

2. Lenka

Tiráž