Anthony Doerr

ZEĎ VZPOMÍNEK

Originální název Memory Wall

Vydáno u Scribner, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 by Anthony Doerr

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions

thereof in any form whatsoever.

Translation © Jakub Kalina 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7155-9

Věnováno Shauně

Člověk musí začít ztrácet paměť, i kdyby jen po troškách, aby si uvědomil, že je v ní celý náš život. Život bez paměti by nebyl životem, podobně jako inteligence bez možnosti se vyjádřit by nebyla inteligencí. Naše paměť je naše soudržnost, náš rozum, naše činnost i náš cit. Bez ní nejsme nic.

Luis Buñuel, Do posledního dechu

Zeď vzpomínek

(ukázka)

Vysoký muž v zahradě

Čtyřiasedmdesátiletá Alma Konacheková žila ve Vredehoeku,

předměstí nad Kapským Městem. Bylo to místo teplých dešťů, vil s velkými okny a tichých, dravých automobilů. Za její zahradou se tyčila vysoká, zelená a zvlněná Stolová hora a pod kuchyňským balkonem se za mlhovým závojem mihotaly tisíce světel města.

Jedné listopadové noci, ve tři hodiny ráno, Almu probudilo rachocení mříže u vstupních dveří. Někdo vešel do domu. Polekaně rozhodila rukama, až převrhla skleničku s vodou, která stála na nočním stolku. V obýváku zavrzala dřevěná podlaha. Zdálo se jí, že slyší něčí dech. Voda kapala na podlahu.

„Haló?“ zašeptala Alma jen s největším úsilím.

Chodbou proplul stín. Zaslechla skřípot podrážek na schodišti, pak nic. Do ložnice proudil noční vzduch – voněl po plumériích a dřevěném uhlí. Alma si přiložila ruku na srdce.

Za okny pluly nad městem obláčky koupající se v měsíčním světle. Voda ze sklenice se rozlévala po podlaze.

„Kdo je tam? Je tu někdo?“

Pendlovky v obývacím pokoji ukrajovaly vteřiny. Almě v uších duněl vlastní tep. Ložnice jako by se s ní pomaličku otáčela.

„Harolde?“ Alma si uvědomovala, že Harold je mrtvý, jenže si nemohla pomoct. „Harolde?“

Další krok v patře, další zasténání prkenné podlahy. Uplynula snad minuta. Možná slyšela, jak někdo schází po schodišti. Celou další minutu sbírala odvahu, aby se dokázala odšourat do obýváku.

Domovní dveře byly otevřené dokořán. Na konci ulice blikal semafor: oranžová, oranžová, oranžová. Listí tiše ševelilo, domy byly potemnělé. Zavřela mříž, zabouchla dveře, zacvakla bezpečnostní zámek a vyhlédla zamřížovaným oknem. Za dvacet sekund už seděla u stolu v chodbě a zápasila s perem.

Muž, napsala. Vysoký muž v zahradě.

Zeď vzpomínek

Alma stála bosá a bez paruky v horní ložnici s baterkou v ruce. Hodiny dole v obýváku tikaly a tikaly, odměřovaly čas noci. Alma si byla jistá, že ještě před chvílí dělala něco velmi důležitého. Byla to otázka života a smrti. Jenže si nemohla vzpomenout, co to bylo.

Jediné okno zelo dokořán. Postel pro hosty byla pečlivě ustlaná, přehoz vyrovnaný. Na nočním stolku ležel přístroj velký asi jako mikrovlnná trouba s nápisem Majetek Centra pro výzkum paměti v Kapském Městě. Tři zakroucené kabely ho propojovaly s něčím, co připomínalo cyklistickou přilbu.

Stěna před Almou byla oblepená papírky. Grafy, mapy, otrhané popsané listy. Mezi nimi se leskly stovky plastových schránek velkých asi jako krabička zápalek, každá s vyrytým čtyřčíslím a otvorem k upevnění.

Kužel světla z Alminy baterky se zastavil na barevné fotografii muže vycházejícího z moře. Přejela prstem po jejím okraji. Muž měl kalhoty srolované ke kolenům a ve tváři výraz na pomezí úsměvu a úšklebku. Voda byla zřejmě studená. Přes fotografii bylo rukopisem, o němž věděla, že patří jí, napsáno jméno Harold. Toho muže znala. Když zavřela oči, vybavila si jeho růžové dásně, povislou kůži na krku, ruce s velkými klouby. Byl to její manžel.

Fotografie byla obklopená několika překrývajícími se vrstvami papírků a plastových schránek připevněných připínáčky, žvýkačkami a hřebíčky. Viděla seznamy úkolů, poznámky, kresby nejspíš prehistorických zvířat a nestvůr. Četla: Phekovi můžeš věřit. A Pollyina Coca-Cola. Nějaký letáček hlásal: Reality Porter. Narazila i na podivnější nápisy: dinocephalia, pozdní perm, rozlehlé naleziště kosterních pozůstatků strunatců. Některé papírky byly prázdné, jiné nesly stopy škrtání a mazání. Na půlstránce vytržené z nějaké příručky si několika roztřesenými čarami podtrhla větu: Vzpomínky nejsou uloženy v buňkách, ale v mezibuněčném prostoru.

Na některých schránkách spatřila pod čtyřčíslími také svůj rukopis. Muzeum. Pohřeb. Oslava u Hattie.

Alma zamrkala. Nevzpomínala si, že by kdy popisovala malé schránky, vytrhávala stránky z knížek nebo věšela věci na stěnu.

Posadila se v noční košili na podlahu a natáhla nohy. Náhlý poryv větru z otevřeného okna roztančil papírky na stěně. Volné stránky poletovaly nad kobercem. Krabičky tiše rachotily.

Znovu namířila baterku na fotografii muže v moři, která se nacházela uprostřed. Napůl úšklebek, napůl úsměv. To je Harold, říkala si. Byl to můj manžel. Umřel. Před lety. No ovšem.

Za oknem, za korunami palem, za světly města zalilo oceán měsíční světlo, pak stín. Měsíční světlo, pak stín. Kolem prolétla helikoptéra. Listy palem se rozhoupaly.

Alma sklonila hlavu. V ruce držela kus papíru. Muž, stálo na něm. Vysoký muž v zahradě.

Doktor Amnesty

Pheko seděl za volantem mercedesu. Od bytových věžáků se odráželo ranní slunce. Vozy předly na semaforech. Alma šestkrát zamžourala na ukazatele míhající se kolem a zeptala se ho, kam jedou.

„Vezu vás k panu doktorovi, paní Almo.“

K doktorovi? Alma si nejistě protřela oči. Pokusila se nadechnout. Posunula si paruku. Pneumatiky mercedesu úpěly na rampě krytého parkoviště.

Ocelové schodiště vedoucí k ordinaci doktora Amnestyho lemovaly kapradiny. Bezpečnostní dveře, tabulka s adresou v rohu. Almě bylo to místo povědomé asi jako dům, který znala v dětství. Jako by mezitím vyrostla do dvojnásobné velikosti.

Bzučák je vpustil do čekárny. Pheko bubnoval prsty do kolena. O čtyři židle dál seděly u akvária dvě pěkně oblečené ženy, jedna o pár desetiletí mladší než druhá. Obě měly v uších velké perlové náušnice. Pheko je jediný černoch v budově, napadlo Almu. Vzápětí si nemohla vzpomenout, co tady dělá. Ale tahle kůže na židli, modrý štěrk v akváriu se slanou vodou, to je přece klinika pro léčbu poruch paměti. No jistě. Doktor Amnesty. V Green Pointu.

Po pár minutách Almu odvedli na čalouněné křeslo překryté šustivým papírem. Začínala se rozpomínat: kartonový zásobník na gumové rukavice, plastový tácek na její náušnice, dvě elektrody pod halenkou. Sundali jí paruku a holou kůži potřeli studeným gelem. V televizi se střídaly obrázky: písečné duny, pampelišky, bambus.

Amnesty. Divné jméno. Co to znamená? Milost? Přerušení výkonu trestu? Ale natrvalo. Amnestie je pro někoho, kdo spáchal něco zlého. Až se vrátí domů, požádá Pheka, aby jí to našel. Nebo si třeba vzpomene a najde si to sama.

„Funguje ten dálkový stimulátor dobře? Cítíte nějaké zlepšení?“ zeptala se jí sestra.

„Zlepšení?“ Asi ano. Připadalo jí, že se cítí lépe. „Všechno je ostřejší,“ odpověděla Alma. Byla přesvědčená, že nějaká taková odpověď se od ní očekává. Vytvářejí se nová spojení. Rozpomíná se, jak si pamatovat. To chtějí slyšet.

Sestra něco zamumlala. Šoupání podrážek po podlaze. Hučení neviditelných přístrojů. Vzdáleně ucítila, jak jí někdo vytahuje gumové zátky z otvorů v lebce a na jejich místa dosedají čtyři konektory. V ruce držela papírek s nějakým textem: Pheko je v čekárně. Až vyšetření skončí, Pheko odveze paní Almu domů. No ovšem.

Otevřely se dveře s malým kruhovým okénkem. Kolem Almy proběhl bledý muž v zeleném lékařském oděvu, který voněl žvýkačkou. Jsou tu ještě další čalouněná křesla, pomyslela si Alma. Další místnosti, jako je tato, s dalšími stroji, které zvedají víka z dalších popletených mozků. Vyškrabují z nich vzpomínky a ukládají je do malých čtvercových krabiček. Pokoušejí se vzdorovat zapomnění.

Položili jí hlavu do správné polohy. Na oknech zarachotily hliníkové žaluzie.

V pauzách mezi nádechy slyšela hluk z ulice.

Nasadili jí helmu.

Před třemi lety, krátce

Doktor Amnesty vysvětlil Almě při jejich prvním setkání před třemi lety tento fakt: „Vzpomínky se neukládají jako změny v molekulách mozkových buněk.“ Na jeho čekací listině figurovala deset měsíců. Doktor Amnesty měl vlasy barvy slámy, téměř průsvitnou kůži a neviditelné obočí. Anglicky mluvil tak, jako by každé slovo bylo maličkým vajíčkem, které musí pečlivě snést mezerou mezi zuby.

„Vědci si to mysleli celou věčnost, jenže se mýlili. Ve skutečnosti nejsou enzymy starých vzpomínek uloženy v buňkách, ale v mezi-buněčném prostoru. Tady na klinice tyto prostory vyhledáváme a přepisujeme do elektronických modelů. V naději, že naučíme poškozené neurony vytvářet příslušné náhrady. Vybudovat nová spojení. Znovu se rozpomenout.

Rozumíte?“

Alma tomu nerozuměla. Ani trochu. Od Haroldovy smrti, už celé měsíce, zapomínala: zapomínala zaplatit Phekovi, zapomínala se nasnídat, zapomínala, co znamenají čísla v její šekové knížce. Vyrazila na zahradu s nůžkami na větve a o minutu později tam došla bez nich. Nacházela fén v kuchyňské skříňce a klíče od auta v čajové konvici. Pátrala v paměti po určitých slovech, ale nenacházela je: Kastrol? Koberec? Kašmír?

Dva lékaři už jí diagnostikovali demenci. Alma by byla raději za amnézii: rychlejší a ne tak krutou ztrátu paměti. Toto byla koroze, pomalý rozpad. Sedm desetiletí příběhů, pět desetiletí manželství, čtyři desetiletí práce v Realitách Porter, víc domů a prodejců a kupců, než by dokázala spočítat – špachtle a salátové vidličky, romány a recepty, noční můry a sny, vítání a loučení. Skutečně to může všechno zmizet?

„Neslibujeme vám vyléčení,“ upozornil ji doktor Amnesty, „ale dokážeme celý proces zpomalit. Můžeme vám některé ze vzpomínek navrátit.“

Přiložil si špičky ukazováčků k nosu a roztáhl dlaně tak, že vznikla stříška. Alma v tu chvíli pochopila, že se chystá pronést něco důležitého.

„Bez léčby nemoc postupuje velmi rychle,“ řekl. „Každý den pro vás bude život na tomto světě těžší a těžší.“

Voda ve váze okusující stonky růží. Rez usazující se na západkách zámku. Cukr rozežírající sklovinu, řeka podemílající břehy. Alma vymyslela snad tisíc metafor, ovšem žádná z nich nebyla dostatečná.

Žila jako vdova. Neměla děti ani zvířata. Měla svůj mercedes, jeden a půl milionu naspořených randů, Haroldovu penzi a dům ve Vredehoeku. Procedura doktora Amnestyho s sebou přinášela určitou míru naděje. Podepsala smlouvu.

Operace zůstala někde v mlze. Když se probrala, bolela ji hlava a neměla vlasy. Prsty nahmatala na lebce čtyři gumové zátky.

O týden později ji Pheko dovezl na kliniku znovu. Jedna ze sester doktora Amnestyho ji odvedla ke koženému křeslu, které vypadalo trochu jako křeslo u zubaře. O helmě věděla jen díky slabým vibracím na hlavě. Řekli jí, že budou extrahovat vzpomínky; že nedokážou předpovědět, jestli dobré, nebo zlé. Nebolelo to. Alma měla pocit, jako by jí v hlavě pavouci spřádali sítě.

O dvě hodiny později ji doktor Amnesty poslal domů s dálkovým stimulátorem paměti a devíti paměťovými kartami v kartonové krabičce. Každá byla vylisovaná ze stejného béžového plastu a na horní straně měla vyryté čtyřčíslí. Dva dny si dálkový přehrávač jen prohlížela, až si ho jednoho větrného poledne, když Pheko odjel koupit nějaké jídlo, odnesla do horní ložnice.

Připojila ho a vložila do něj náhodně vybranou krabičku. Krčními obratli jí projely mírné vibrace a pak se pokoj rozpadl na jednotlivé vrstvy. Stěny se rozplynuly. Trhlinami ve stropě pozorovala nebe třepotající se jako vlajka. Pak se Almě zatmělo před očima, jako by se její dům propadl do podzemí, a vzápětí se před ní zhmotnil svět z minulosti.

Ocitla se v muzeu: vysoký strop, špatné osvětlení, pach připomínající staré časopisy. Jihoafrické muzeum. Vedle ní stál Harold a skláněl se nad zasklenou vitrínou. Vypadal nadšeně, oči mu jen zářily – no jen se na něj podívejte! Tak mladý! Měl kratičké khaki šortky a z bot mu čouhaly černé ponožky. Jak dlouho ho znala? Šest měsíců?

Ona měla na nohou mizerné boty: těsné, nepoddajné. Celý den panovalo krásné počasí a Alma by se s tímto vysokým chlapcem raději posadila do stínu stromů v botanické zahradě. Jenže Harold chtěl do muzea a ona chtěla být s ním. Zakrátko si už prohlíželi sál plný fosilií. Několik desítek koster na podstavcích, některé velké jako nosorožec, jiné s metrovými tesáky, všechny s obrovskými lebkami bez očí.

„Jsou o sto osmdesát milionů let starší než dinosauři, věděla jsi to?“ šeptal Harold.

Školačky, které stály kousek od nich, převalovaly v ústech žvýkačky. Alma se dívala, jak nejvyšší z nich pomalu plivla do porcelánového pítka a pak slinu vtáhla zpátky do úst. Nad pítkem visela cedulka s pečlivě vyvedeným nápisem: Určeno pro osoby bílé pleti. Alma měla pocit, jako by jí někdo drtil chodidla ve svěráku.

Jedenasedmdesátiletá Alma pozorovala svět očima čtyřia-dvacetileté Almy. Ona skutečně byla tou čtyřiadvacetiletou Almou! Potily se jí dlaně a bolely ji nohy a byla na schůzce s živým Haroldem! Mladým, štíhlým Haroldem! Rozplýval se nad kostrami; říkal, že vypadají jako kříženci různých zvířat. Hlavy plazů a těla psů. Hlavy orlů na tělech hrochů. „Mohl bych se na ně dívat věčně,“ obrátil se mladý Harold s chlapeckým nadšením ve tváři k mladé Almě. Vysvětloval jí, jak tito tvorové před dvě stě padesáti miliony lety zemřeli v blátě a jejich kosti pomalu zkameněly. Teď je někdo vysekal a znovu je složil na světle.

„I tohle byli naši předkové,“ šeptal Harold. Alma se na ně sotva dokázala podívat: neměli oči ani kůži a vypadali krvelačně. Jako by jediným smyslem jejich existence bylo roztrhat jeden druhého. Chtěla toho vysokého chlapce odvést ven do zahrady, bok po boku si s ním sednout na lavičku a zout si boty. Jenže Harold ji táhl dál. „Tady je gorgonops. Velký jako tygr. Dvě stě, tři sta kilogramů. Žil v permu. Tohle je teprve druhá kompletní kostra, kterou našli. Nedaleko místa, kde jsem vyrostl.“ Stiskl Almě ruku.

Almě se motala hlava. Ta příšera měla krátké silné nohy, oční důlky velké jako pěst a tlamu plnou tesáků. „Prý lovili ve smečkách,“ šeptal Harold. „Představ si, že bys na šest takových narazila v buši.“ Čtyřiadvacetiletá Alma se ve vzpomínce otřásla.

„Myslíme si, že náš pobyt na tomto světě je samozřejmostí,“ pokračoval, „ale vlastně jsme měli jen obyčejné štěstí, viď?“ Otočil se k ní, aby jí to vysvětlil, když vtom se od okrajů začaly rozbíhat stíny jako rozlitý inkoust. Postupně pohlcovaly klenutý strop, školačku, která plivala do pítka, a nakonec i samotného Harolda v příliš krátkých khaki šortkách. Zařízení zaskřípalo a paměťová karta vyskočila. Vzpomínka se rozplynula.

Alma zamrkala a zjistila, že úplně bez dechu svírá patu postele, o pět kilometrů a pět desetiletí dál. Sundala si náhlavní soupravu. Za okny zpíval drozd. Z kořenů Alminých zubů vystřelovala bolest. „Bože,“ vydechla.

Účetní

To se odehrálo před třemi lety. Dnes půl tuctu lékařů v Kapském Městě sbíralo vzpomínky bohatých lidí a ukládalo je na paměťové karty, s nimiž se občas obchodovalo na ulicích. Podle některých zpráv stařečci v domovech důchodců využívali vzpomínková zařízení jako drogy a krmili je stále stejnými ohmatanými paměťovými kartami: svatební noc, jarní odpoledne, projížďka na kole po mysu. Malé plastové čtverečky byly od těch nedočkavých stařeckých prstů celé ohlazené.

Pheko vezl Almu domů s patnácti novými paměťovými kartami v kartonové krabici. Nechtěla si zdřímnout. Neměla chuť na trojúhelníčky toastového chleba, které jí Pheko přinesl na podnose. Chtěla se jen schoulit do svého křesla v horní ložnici s náhlavní soupravou zasunutou do konektorů v její hlavě a občasným pramínkem slin visícím jí z koutku úst. Raději než ve skutečném světě by žila v uměle vytvořené minulosti, která jí proudila do mozku skrze kabely.

Zhruba každou půlhodinu jí Pheko utřel bradu a zasunul do přístroje novou kartu. Zadal kód a díval se, jak se jí protáčí oči. Na stěně před ní visela téměř tisícovka karet a stovky dalších ležely v hromádkách na koberci.

Zhruba ve čtyři hodiny zastavilo u domu BMW účetního. Vstoupil bez klepání a zavolal nahoru: „Pheko!“ Když Pheko sešel dolů, měl už na kuchyňském stole otevřenou koženou aktovku a zapisoval si něco do desek. Měl mokasíny bez ponožek a modrý svetr, který se zdál být neuvěřitelně hebký. Držel stříbrné pero. Pozdravil, aniž by zvedl oči.

Pheko ho přivítal, dal vařit kávu a stoupl si stranou od kuchyňské linky s rukama za zády. Snažil se nesklánět patolízalsky hlavu. Pero účetního šustilo po papíře. Venku nad Atlantikem pluly nafialovělé obláčky.

Když byla káva hotová, Pheko ji nalil do šálku a postavil ho vedle mužovy aktovky. Sám zůstal stát. Účetní ještě chvíli psal. Pískalo mu v nose. Nakonec zvedl hlavu a zeptal se: „Je nahoře?“

Pheko přikývl.

„Fajn. Podívej, Pheko. Dnes mi volal ten… doktor.“ Sklíčeně se na Pheka podíval a zaklepal perem o stůl. Ťuk. Ťuk. Ťuk. „Tři roky. A téměř žádný pokrok. Říkal, že jsme to prostě zachytili moc pozdě. Možná jsme to trochu zbrzdili, ale teď je konec. Prý už je ta lavina tak velká, že se nedá zastavit.“

Nahoře bylo ticho. Pheko se díval na špičky svých bot. V duchu si představoval lavinu řítící se z kopce. Vzpomněl si na svého pětiletého syna Tembu v patnáct kilometrů vzdálené škole slečny Amandy. Co asi právě teď dělá? Možná jí. Nebo hraje fotbal. Na očích má své brýle.

„Paní Konacheková potřebuje nepřetržitou péči,“ pokračoval účetní. „Už dlouho. Muselo ti být jasné, že to přijde, Pheko.“

Pheko si odkašlal. „Starám se o ni. Chodím sem každý den. Jsem tu od rána do večera. Často zůstanu i dýl. Vařím, uklízím, nakupuju. Není to s ní těžké.“

Účetní pozvedl obočí. „Je to s ní dost těžké, Pheko, to přece víš. Odvádíš dobrou práci. Dobrou. Ale náš čas vypršel. Viděl jsi přece, co dělala před měsícem na terase. Doktor říkal, že zapomene, jak se jí. Zapomene, jak se usmívá, mluví, chodí na záchod. Nakonec nejspíš zapomene i to, jak se polyká. Příšerný osud, jestli to chceš slyšet. Kdo si něco takového zaslouží?“

Vítr prohánějící se palmami v zahradě zněl jako déšť. Z patra se ozvalo zavrzání. Pheko dělal, co mohl, aby udržel ruce za zády. Kdyby tady tak byl pan Konachek, říkal si. Vyšel by z pracovny v zaprášené plátěné košili, s ochrannými brýlemi na čele a s obličejem, který vypadal jako uvařený. Napil by se přímo z konvice, objal by Pheka kolem ramen a řekl by: „Pheka nemůžete vyhodit! Pheko u nás pracuje už patnáct let! A teď má malého syna! No tak, slyšíte?“ Mrkal by na všechny strany. Možná by účetního i přátelsky poplácal po zádech.

Jenže v pracovně vládla tma. Harold Konachek byl už přes čtyři roky po smrti. Paní Alma seděla nahoře připojená k tomu přístroji. Účetní zastrčil pero do kapsičky a zavřel aktovku.

„Mohl bych se sem nastěhovat i se synem,“ zkusil to Pheko. „Mohli bychom tady přespávat.“ Dokonce i jemu samotnému to znělo jako hloupý a beznadějný pokus.

Účetní náhle prudce vstal a smetl si z rukávu svetru neviditelné smítko. „Zítra půjde dům do prodeje,“ řekl. „Příští týden odvezu paní Konachekovou do pečovatelského domu. Dokud je tady, není třeba balit: jen by ji to vyděsilo. Můžeš zůstat až do příštího pondělí.“

Pak si vzal aktovku a odešel. Pheko poslouchal, jak jeho vůz odjíždí. Alma nahoře něco volala. Káva, kterou pro účetního připravil, zůstala nedotčená.

Ostrov pokladů

Když se začalo šeřit, povařil Pheko kuřecí prso a přidal k němu hromádku zelených fazolek. Venku se nad Atlantikem shlukovaly dešťové mraky. Alma zírala na svůj talíř, jako by to byla nějaká nepochopitelná hádanka. „Našel dnes ráno pan doktor nějaké pěkné vzpomínky, paní Almo?“

„Pěkné?“ zamrkala. Pendlovky v obýváku tikaly. Do místnosti proudilo stříbřité světlo. Z Pheka vnímala jen pár očí a vůni mýdla.

„Staré,“ pronesla Alma.

Pomohl jí do noční košile a vymáčkl na kartáček trochu zubní pasty. Pak jí dal prášky. Dva bílé. Dva zlaté. Alma se drápala do postele a mumlala si nějaké otázky.

Do oken začaly bušit dešťové kapky.

„Tak, paní Almo,“ řekl Pheko a přitáhl jí přikrývku až k bradě. „Už musím domů.“ Když položil ruku na lampičku, v kapse mu zavibroval telefon.

„Harolde,“ řekla Alma. „Přečti mi něco.“

„Já jsem Pheko, paní Almo.“

Alma zavrtěla hlavou. „Do háje.“

„Roztrhala jste svoji knížku, paní Almo.“

„Opravdu? Já ne. To udělal někdo jiný.“

Nádech. Vzdech. Na prádelníku stály tři bezvýrazné porcelánové hlavy s blýskavými parukami. „Deset minut,“ svolil Pheko. Alma se položila jako plešaté a vrásčité dítě s nepřítomným pohledem. Pheko si sedl na židli u postele a zvedl z nočního stolku Ostrov pokladů. Když knihu otevřel, vypadly z ní stránky.

První odstavce četl zpaměti. Jasně si vzpomínám, jako by se to stalo teprve včera, jak se dotrmácel ke dveřím hostince; lodní kufr přivezli za ním na trakaři. Byl to vysoký, silný, svalnatý, do kaštanova opálený chlapík…

Po další stránce Alma spala.

B478A

Pheko nasedl na autobus společnosti Golden Arrow odjíždějící ve 21:20 do Khayelitshi. Byl to drobný muž v černých kalhotách a červeném pleteném svetru. Když seděl na sedačce, sotva dosáhl nohama na podlahu. Za oknem ubíhaly uzavřené areály, závěsy bugenvileí a malá bistra osvětlená barevnými žárovkami. Na Hanny Street autobus zastavil před sportovním areálem Virgin Active, kde se tři vnitřní bazény třpytily akvamarínovým světlem, v drahách se činili poslední plavci a v rohu tryskala voda z ohromného toboganu.

Autobus se zaplnil černošskými dívkami z předměstí: uklízečkami, servírkami, přadlenami, ženami, které v Kapském Městě vystupovaly pod jiným jménem než na předměstích, hospodyněmi se jmény jako Sylvia nebo Alice, z nichž se v budoucnu měly stát matky zvané Malili nebo Momtolo.

Po oknech stékal déšť. Autobusem zněly hlasy hovořící xhosky, sutsky, setswansky. Rozestupy pouličních lamp se prodlužovaly. Zakrátko už Pheko ve tmě neviděl nic než kužely světla od reflektorů na billboardech. Pijte Opa. Nahlaste krádeže kabelů. Používejte kondom.

Khayelitshu tvořilo osmdesát kilometrů čtverečných chatrčí sestavených z hliníku, betonových tvárnic, pytloviny a dveří z aut. Na přelomu století tu mělo svůj domov půl milionu lidí – teď byla čtyřikrát větší. Žili tu lidé prchající před válkou, suchem, HIV. Nezaměstnanost dosahovala snad šedesáti procent. Tisíce chatrných kůlů osvětlení se tyčily nad chatrčemi jako stromy bez větví. Ženy chodily po krajnicích a přenášely z místa na místo děti, igelitové tašky, zeleninu a čtyřicetilitrové nádoby na vodu. Muži se kymácivě projížděli na kolech. Všude se potulovali psi.

Pheko vystoupil u slumu a spěchal v sílícím dešti mezi chatrčemi. Vzduchem se neslo cinkání zvonkoher. Mezi kalužemi kličkovala koza. Apatičtí muži posedávali na blatnících vykuchaných taxíků, na převrácených bednách od ovoce nebo pod otrhanými celtami. O pár uliček dál někdo odpálil rachejtli, která rozkvetla nad střechami a zase zmizela.

Číslo B478A označovalo světlezelenou kůlnu s hliněnou podlahou a bleděmodrými dveřmi. Střechu držely na místě tři sjeté pneumatiky. Dvě okna chránily mříže. Temba byl uvnitř. Ještě nespal, vypadal vesele, cosi si polohlasně mumlal, málem poskakoval na místě. Měl na sobě o několik velikostí větší tričko a na nose mu nadskakovaly malé brýle.

„Taťko,“ vyhrkl. „Taťko, máš jednadvacet minut zpoždění! Taťko, Boginkosi dneska chytil tři kočky, věřil bys tomu? Taťko, umíš vyrobit parafín z igelitek?“

Pheko se posadil na postel a chvíli počkal, aby si oči zvykly na přítmí. Stěny byly oblepené vybledlými letáky supermarketů. Mycí prostředek za 1,99. Dva džusy za cenu jednoho. U stropu viselo včerejší prádlo. Jediný další nábytek představovaly dvě skládací židle s kovovou kostrou a plastovými sedáky.

Venku pod sodíkovými lampami dál drobně mrholilo a kapky klidně klepaly do střechy. Do chatrče se vkrádal hmyz hledající úkryt – komáři, mnohonožky a velké lesklé mouchy. Podlahu křižovaly dvě mravenčí stezky mířící do kanálků pod kamny. Do sítí v oknech narážely můry. Phekovi zněla v hlavě slova účetního: Muselo ti být jasné, že to přijde. Vybavil si stříbrnou pánev blýskající se ve světle Alminy kuchyně.

„Jedl jsi, Tembo?“

„Já nevím.“

„Ty nevíš?“

„Ne, jedl jsem! Jedl jsem! Slečna Amanda měla kukuřičnou kaši a fazolky.“

„A nosil jsi dnes svoje brýle?“

„Nosil.“

„Tembo.“

„Nosil jsem je, taťko. Vidíš?“ Ukázal si dvěma prsty na obličej.

Pheko si zul boty. „Dobře, kůzlátko moje. Věřím ti. Teď si vyber, z které ruky chceš.“ Natáhl k němu obě pěsti. Temba stál bosý ve svém velkém tričku a mrkal hnědýma očkama za brýlemi.

Nakonec zvolil levou ruku. Pheko zavrtěl hlavou, usmál se a ukázal prázdnou dlaň.

„Nic.“

„Příště,“ těšil syna. Temba zakašlal a utřel si nos. Vyrovnával se s dobře známým zklamáním.

„Teď si sundej brýle a pusť se do mě,“ vyzval ho Pheko a Temba si odložil brýle na kamna, skočil na otce a obtočil mu nohy okolo žeber. Váleli se spolu na posteli a Temba držel otce kolem krku a zad.

Pheko vstal a dlouhými kroky přecházel přes malou chatrč, zatímco hoch na něm dál visel. „Taťko,“ oslovil ho Temba s obličejem zabořeným do jeho hrudi. „Co bylo v té druhé ruce? Cos přinesl tentokrát?“

„To ti nemůžu říct,“ odvětil Pheko. Předstíral, že se snaží vykroutit z chlapcova sevření. „Příště musíš hádat líp.“

Pheko dupal po domku a syn se ho odmítal pustit. Tvrdým čelem tlačil otce do hrudní kosti. Z jeho vlasů byl cítit prach, ostrouhané tužky a kouř. Déšť bubnoval do střechy.

Vysoký muž v zahradě

V pondělí v noci přivedl Roger Tshoni do honosné čtvrti Vredehoek malého tichého lovce vzpomínek zvaného Luvo a podvanácté se vloupal do domu Almy Konachekové. Roger měl bílé vlasy a bílý plnovous a nos jako velkou hnědou tykev. Oranžové zuby. Páchl levným tabákem. Na stužce obtočené kolem slamáku měl třikrát natištěný nápis Ma Horse.

Alma se probudila pokaždé, když Roger vyháčkoval zámek mříže. Napadlo ho, že to nějak souvisí s alarmem, v domě však neviděl žádná čidla. Stejně už se přestal skrývat. Dnes se ani neobtěžoval chovat se tiše. Počkal ve dveřích, napočítal do patnácti a zavedl chlapce dovnitř.

Někdy vyhrožovala, že zavolá policii. Jindy mu říkala Harolde. Občas ještě hůř: ty prcku. Nebo negře. Nebo dehťáku. Hybaj do práce, kluku. Nebo: Sakra, kluku. Někdy hleděla prázdnýma očima přímo skrz něj, jako by byl jen obláček kouře. Když ji vyděsil, jednoduše vyšel ven, zapálil si v zahradě cigaretu a vrátil se dovnitř kuchyňskými dveřmi.

Dnes Roger a Luvo postáli chvíli v obýváku. Z obou kapala voda. Skrz prosklené terasové dveře se dívali k městu, kde mezi desetitisíci jantarovými světly problikávalo několik červených. Otřeli si boty. V ložnici si Alma něco mumlala. Od pobřeží se táhl oceán jako neviditelná černá prázdnota.

„Ta ženská je jako sova,“ zašeptal Roger.

Luvo si sundal vlněnou čepici, poškrábal se mezi čtyřmi konektory v hlavě a vystoupal do schodů. Roger zamířil do kuchyně, vyndal z lednice tři vajíčka a dal je vařit. O chvíli později se z ložnice dovlekla Alma, bosá, plešatá a drobná jako holčička.

Roger chvíli bloumal prsty po své košili, pak nahmatal nezapálenou cigaretu zastrčenou za stužkou na klobouku a strčil si ruce do kapes. Už věděl, že ze všeho nejvíc ji děsí jeho ruce. Dlouhé ruce. Hnědé ruce.

„Ty jsi…,“ zasyčela Alma.

„Roger. Občas mi říkáš Harolde.“

Utřela si nos do rukávu. „Mám zbraň.“

„Nemáš. A stejně bys mě nedokázala zastřelit. Pojď, posaď se.“ Alma se na něj udiveně podívala. Pak si však poslušně sedla. Jediným zdrojem světla byl modrý kroužek plamene na sporáku. Dole ve městě mezi kapkami deště tančila světla aut.

Dnes se Roger v tom domě s chrastícími pendlovkami, neposkvrněnými pohovkami a velkou vitrínou v pracovně cítil stísněně. Svírala ho zoufalá touha zapálit si cigaretu.

„Dnes jsi od svého doktora dostala nové paměťové karty, že, Almo? Viděl jsem, jak tě ten tvůj poskok veze dolů do Green Pointu.“

Mlčela. V kastrůlku rachotila vajíčka. Alma vypadala, jako by se v ní zastavil čas: vystouplé žíly, ptačí rysy, bezvýrazný pohled. Nad pravým uchem jí pulzovala modrá tepna. Čtyři gumové zátky pevně seděly v konektorech na její lebce.

Trochu se zamračila. „Kdo jsi?“

Roger neodpověděl. Vypnul sporák a děrovanou lžící vyndal horká vajíčka z vody.

„Já jsem Alma,“ představila se.

„Já vím,“ odpověděl Roger.

„Vím, o co ti jde.“

„Opravdu?“ Položil před ni utěrku a položil na ni vajíčka. Už podvanácté tento měsíc spolu seděli uprostřed noci v kuchyni, Roger a Alma, vysoký černoch a bílá stařena, pod nimi světla Trafalgarského parku a železničních nádraží a nábřeží. Výjev jako z jiného světa. Co to znamená, podivoval se Roger, že bezpočet selhání v životě ho dohnal až sem?

„Teď se najez,“ vyzval ji.

Alma se na něj pochybovačně podívala. O chvíli později si však vzala vajíčko, nakřápla skořápku o stůl a začala je loupat.

Table of Contents

Zeď vzpomínek

Vysoký muž v zahradě

Zeď vzpomínek

Doktor Amnesty

Před třemi lety, krátce

Účetní

Ostrov pokladů

B478A

Vysoký muž v zahradě

Řád věcí

Úterní ráno

Jihoafrické muzeum

Středeční noc, čtvrteční ráno

Páteční ráno

Karta 4510

Chefe Carpenter

Nahoře

V přízemí

Noční můra

Vesnice 113

Život po živote