Dosud vydané romány Karla Cubecy v nakladatelství Alpress

Sága rodu Irvingů:

Prokletí zlatokopů (2005)

Zlato Afriky (2006)

Zlatá skrýš (2007)

Tajemství skrytého kláštera (2008)

Poselství v dlani (2011)

Písky času (2013)

A Bůh mlčel… (2009)

(Samostatný válečný román

z 1. sv. války v Německé východní Africe)

Ve spárech osudu (2010)

(Životopisný román

o Sebastianu Leopoldovi Richardu von Kaunitz)

Pravá tvář anděla (2012)

(Dobrodružný román

z plavby k Ostrovům koření z konce 16. st.)

Copyright © Karel Cubeca, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Karel Cubeca, 2013

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN (ePub) 978-80-7543-131-8

ISBN (mobi) 978-80-7543-132-5

Písky Času

(ukázka)

Hlavní postavy příběhu:

Ron Taylor klinický psycholog

Tess Taylorová manželka Rona Taylora

Gal Irving chlapec obdařený zvláštními schopnostmi

Eva Irvingová matka Gala Irvinga

Arthur Perron člen Society for Psychical Research

Lis Culpová psycholožka a mluvčí Profesní psychologické komory

Peter Smoller psycholog, kolega Rona Taylora

Donald Tyson univerzitní profesor fyziky

Reyna zdravotní sestra v ordinaci Rona Taylora

Rainer Fischinger detektiv

Lucie Stosurová studentka historie

Helena Carboneová bývalá majitelka detektivní kanceláře

Alan Blair hrobník

V iluzorní realitě

Král Gauloe biologický otec Gala Irvinga

Předmluva

Milí čtenáři, množství e-mailů a dopisů, které mi přišly jako reakce na knihu Poselství v dlani, mi udělalo velkou radost a zároveň i starost.

Radost z toho, že vás zaujal román – a díky němu i problematika psychologie, filozofie, smyslu lidského života, tajemství naší existence…

Starost nad tím, že jsem z časových důvodů prostě nemohl všem pisatelům odpovědět. A urážet nějakým obecným hromadně rozeslaným e-mailem mi nepřišlo vhodné.

Každopádně všem děkuji už proto, že jsem na svoji poslední knihu neobdržel žádnou zápornou nebo hanlivou reakci.

Všem těm, kteří mne požádali o konzultaci nebo o to, abych je prostřednictvím hypnózy uvedl do jejich minulých životů, musím bohužel sdělit, že to není možné. Nejsem klinickým psychologem, kterým je jeden z hrdinů mého příběhu, nezabývám se léčitelstvím ani nepraktikuji jako lékař. Můj doktorát je z pedagogických věd, nikoli věd lékařských.

Skutečností je, že jsem po dobu čtyř let reinkarnační regresi (zpětné vedení do minulých životů) a následnou inkarnační progresi (návrat zpět do současnosti) s dobrovolníky experimentálně praktikoval, pro mne s ohromujícími výsledky, které jsem při psaní románu využil, ale necítím se být povolán k tomu, abych se této činnosti věnoval profesně.

Přesvědčil jsem se, že hypnóza, ať už terapeutická, nebo experimentální, zcela přesvědčivě potvrzuje nevědomou psychickou činnost a je klíčem odemykajícím dvířka k dávným prožitkům, zdánlivě ztraceným a zapomenutým.

Vždy jsem tvrdě a nadšeně obhajoval závěry psychologa Sigmunda Freuda, ale rozhodně a s přesvědčením odmítám jeho kritiku údajné nevědeckosti hypnotických pokusů Carla Gustava Junga, který už dávno pochopil možnosti hypnózy jako prostředku a metody pronikání do hlubin člověka.

Jestliže Freud odhalil v našem nitru nevědomí (a bohužel zemřel dříve, než ho mohl dokonale prozkoumat), pak Jung se jako nějaký psychogeolog prokopal ještě hlouběji a objevil další patro našeho nitra – kolektivní nevědomí, jakési koncentrované nevědomí celého lidstva, odrážející na pozadí světa snů, umění, mytologie, náboženství a filozofie celé věky paměťových stop daných lineárním řetězením lidských generací.

Jak jsem uvedl v románu Poselství v dlani, považuji se za člověka střízlivě uvažujícího, jsem skeptický k paranormálním jevům a k jejich vysvětlování, trpím nedůvěrou ve věštce, kartářky, numerology, psychopatické vizionáře, šamany, guru, jasnovidce a proroky, i Bůh je pro mne podivně nečitelnou iracionální existencí.

Myslím, že všichni sdílíme společný prostor, neumíme žít a prožívat nic mimo něj, a každého, kdo se chvástá uměním vyklouznout z našeho prostoru kamsi ven, pokládám za snílka nebo za lháře.

Ale to neznamená, že bych neměl chuť pouštět se do úvah nad záležitostmi, které nás přesahují, a mezi které řadím právě třeba podstatu života a myšlení, psychiku i lidskou duši, skrytou uvnitř nás a současně putující kdesi v nedozírných dálavách vesmíru.

Pokračování knihy Poselství v dlani jsem chtěl napsat za dva či tři roky, ale na přání nakladatele a Vás všech, kteří jste mne poctili svými reakcemi na zmíněný román, se dávám do psaní s velkou chutí dříve.

K tomu si dávám závazek psát tak, abyste si knihu mohli přečíst i bez znalosti předcházejících částí. I proto volím poněkud netradiční formu vyprávění ve vyprávění.

Karel Kostka-Cubeca

Žluté vozidlo TAXI zastavilo v beznadějné zácpě přeplněné ulice.

Manhattan byl tradičně prošpikován souvislými proudy aut nejrůznějších značek a barev. Začal jsem nervózně poklepávat prstem na sklo do půli staženého okna a povzdechl.

Seděli jsme s Galem Irvingem, mým dospívajícím chráněncem, pacientem i přítelem, na zadním sedadle uvízlého vozu a v duchu oba láteřili nad nápadem vybrat si právě ten nejméně vhodný způsob dopravy.

Vozy taxi byly sice spolehlivé a bezpečné, ale také nejvíce náchylné ihned reagovat na momentální dopravní situaci.

Za dvacet minut mi začínala přednáška v jedné z největších poslucháren Kolumbijské univerzity, a čím dál více jsem nabýval přesvědčení, že ji nemohu už za žádných okolností stihnout.

Jako přednášející jsem býval dochvilný a přesnost jsem vyžadoval i po svých studentech. Pokud jsem chtěl něco po nich, musel jsem danou věc dodržovat a plnit především já sám.

Bylo mi ctí přednášet na univerzitě, mezi jejíž absolventy patřili i držitelé Nobelových cen jako například 26. prezident USA Theodore Roosevelt a 44. prezident USA Barack Obama, kteří obdrželi cenu za mír, či Sidney Altman s cenou za chemii nebo Milton Friedman, držitel ceny za ekonomii. Je logické, že jsem chtěl být ve stínu zmíněných velikánů svým studentům příkladem.

Galu Irvingovi sedícímu vedle mě bylo sice pouhých (skoro) třináct let, ale byl to tak chytrý a inteligentní kluk, že jsem ho na přednášky brával s sebou, a on bez problémů stačil nejenom vnímat, co říkám, on vždycky do večera moje teze ještě důmyslně překonával a zpřesňoval. Nikdy jsem u žádného jiného člověka nezaznamenal tak ohromující inteligenci a schopnost učit se jako u něho.

Naše domluva zněla jednoduše – nebude se mezi vysokoškoláky nijak zviditelňovat, ale pouze poslouchat a tiše si psát.

Jeho případné námitky, dotazy či připomínky probereme v tichu a v soukromí doma. Bydlel totiž společně s mojí rodinou nedaleko Central Parku, a tak jsme byli spolu téměř neustále. Jeho matka ho svěřila do mé péče a po prvotních drobných neshodách mi nyní jako psychologovi plně důvěřovala.

Taxi stálo bez pohybu a nezdálo se, že by se situace měla v krátké době změnit. Ke stanici metra jsme neměli daleko, a tak jsem řidiči zaplatil a i s Galem jsme opustili vůz.

Spěchali jsme do metra, kde se na nás usmálo štěstí, protože souprava právě přijížděla. Vecpali jsme se společně s davem čekajících lidí dovnitř jednoho z vagónů a přetrpěli jízdu v namačkaném voze.

Vystoupili jsme co nejblíže univerzitnímu kampusu ve čtvrti Morningside Heights na Manhattanu ve státě New York, kde měla přednáška probíhat. Znovu jsme utíkali, nejdříve nahoru po schodech ze stanice metra a pak i po ulici.

K sálu jsme se přiřítili necelé dvě minuty poté, co měla přednáška začít, což bylo vzhledem k průběhu předcházejících okamžiků zpoždění velmi uspokojivé.

Gal proklouzl do sálu zadními dveřmi, já jsem rozrazil dveře hlavní a vešel dovnitř.

Čekalo na mě zhruba čtyři sta padesát posluchačů, které jsem měl poučit o vývoji psychologie jako vědy v posledních sto letech.

Hovořil jsem jako vždy spatra, protože písemné přípravy jsem si nikdy nedělal. Svazovaly by mne a přednáška by pak nestála za nic.

Vydržel jsem i tentokrát hovořit téměř hodinu, pak jsem nechal studentům prostor zhruba třiceti minut na dotazy. Pršely jeden za druhým, což bylo pro mne znamením toho, že přednáška studenty zaujala.

Mlčení by znamenalo opak a to by mne opravdu mrzelo.

Nevím, zda je to náhoda, ale když jsem upozornil auditorium, že následující dotaz bude poslední, padla otázka, která zaměstnávala moje myšlení velmi intenzivně už několik měsíců, a to právě v souvislosti s Galem Irvingem, který přijel na přednášku společně se mnou.

Pohledný mladý student James Smith se postavil a zeptal se: „Říkal jste, pane profesore, že posledních dvacet let znamená zásadní zvrat nejenom v psychologii, ale v historii lidstva vůbec, protože lidé stále rychleji směřují k nesmrtelnosti. Mohl byste nám to blíže vysvětlit?“

Povzdechl jsem si, protože poctivá odpověď by mi trvala nejméně týden. Chviličku jsem hledal vhodná slova a pak se pustil do stručného vysvětlení:

„Bodem zlomu nejenom v psychologii, ale ve vývoji lidstva jako celku je tak zvaná singularita. Tento pojem si všichni dobře zapamatujte, protože za pár let bude datum dosažení singularity pro lidstvo mnohem důležitější než například rok, kdy se narodil Ježíš Kristus a od kterého se odvíjí náš kalendář, nebo rok, kdy Kryštof Kolumbus během své první cesty přes Atlantský oceán v roce 1492 dosáhl místo plánovaného Japonska břehů Bahamských ostrovů a objevil Ameriku, nebo kdy se narodil 6. srpna 1881 v Lochfieldu ve Skotsku Alexander Fleming, pozdější objevitel penicilinu a zachránce stovek milionů lidských životů.

Singularita představuje okamžik, kdy umělá inteligence dosáhne úrovně té naší přirozené, lidské. Už dnes má rozvoj umělé, především počítačové inteligence explozívní charakter a nikdo z nás neví, kam a na jakou úroveň se zanedlouho pozvedne.

Jakmile však dosáhne lidstvo bodu zlomu, tedy singularity, jinými slovy, opakuji, srovnání lidské a umělé inteligence, drtivá většina tisíciletí budovaných společenských vztahů a způsobů chování a jednání skončí. Bude to konec lidské společnosti, jak jsme si ji navykli vnímat dosud.

Podstatné je, že nevíme a zřejmě ani nebudeme vědět, jak dál zvyšovat, zdokonalovat a vylepšovat inteligenci přirozenou, ale je nanejvýš pravděpodobné, že budeme schopni stále rozšiřovat a zvyšovat inteligenci umělou.

Jestliže se lidstvo a lidská civilizace vyvíjely po staletí a tisíciletí lineárně, tedy zdánlivě po přímce, singularita vše změní a převrátí. Myslím, že naši přirozenou inteligenci se budeme snažit rozvíjet tím, že ji propojíme s inteligencí umělou a z lidí se v budoucnu stanou jakési biostroje, chcete-li bioroboti, monstra spojující v sobě mozek, počítač a zařízení poskytující smyslový a pohybový aparát.“

Monstra, blesklo mi hlavou. Použil jsem ten výraz zcela intuitivně, ale současně jsem si uvědomil, že o monstru hovořil i Gal Irving, když mi popisoval to, co způsobuje jeho velké trápení – noční běsy.

Monstrem ovšem nazval svým vlastním, neotřelým způsobem stresor po jednom ze zvlášť silných záchvatů a po čase, který jsem mu dal pro samostudium v mojí knihovně. Tehdy náš rozhovor vypadal asi takto:

„Máte spousty zajímavých knih, pane doktore, a to jsem četl jenom některé. Skoro jsem nespal,“ řekl mi.

„Opravdu tě zaujaly? Pozoruhodné. Kdybys to nebyl zrovna ty, Gale, nevěřil bych ti. V knihách je spousta moudrosti, víš, i v době počítačů a informační revoluce jsou knihy moc důležité. Ať jde, nebo nejde proud, běží, nebo neběží internet, pořád ta písmena a slova vytištěná na papíře nesou v sobě trvale moudrost a znalosti lidí, kteří jsou už třeba dávno mrtví. Myšlenky a znalosti tak díky knihám mohou přesáhnout životy svých nositelů. Ale promiň, říkám to tak šroubovaně. Chci říci, že ve svých knihách žijí jejich autoři dál. V tom je kouzlo knih.“

„Mně to příliš kouzelné nepřijde. Přijde mi to spíš primitivní.“

Rozesmál jsem se: „Já vím, v porovnání s tím, co dnes umí počítače, tablety, chytré telefony a jiná zařízení, je kniha směšně zastaralá…“

„Tak jsem to nemyslel,“ přerušil mě. „Jenom myslím, že je hloupost, aby ti nejchytřejší lidé jenom psali knihy, lepší by bylo, kdyby neumřeli a mohli svoje myšlenky rozvíjet dál.“

„Máš pravdu,“ pokýval jsem hlavou, „ale to by lidé nesměli být smrtelní. Jedni jsou na konci své cesty a prostě umírají, kdežto jiní se rodí a vydávají se na začátek své životní pouti, v tom je odvěký řád přírody. S tím my dva nic nenaděláme.“

„Proč lidé umírají?“ položil mi zdánlivě banální otázku.

Zase jsem byl u toho – kdyby ji vyslovil někdo jiný než Gal Irving, mávnul bych nad ní rukou. I malé dítě ví, proč lidé umírají. Ale u Gala jsem byl ve střehu a odpověď volil opatrně, aby mne zase na něčem nenachytal.

„Umírají na nemoci a taky na stáří, obvykle jdou ty dvě záležitosti ruku v ruce, taky někdo umře tragicky. Lepší medicínou se průměrný věk života lidí o něco prodlužuje. Opravdu se s umíráním nedá nic zásadního dělat, jsme naprogramovaní jenom na určitou dobu, po kterou nám tělo funguje.“

„Tak to není,“ zakroutil nesouhlasně hlavou. „Když člověku uřežou nohu, žije a myslí dál?“

„Ano, jistě. Pokud se amputace udělá odborně pod dohledem lékařů.“

„A když člověku odřežou ruce?“

„Taky může žít dál.“

„A když mu vezmou ledviny?“

„Taky.“

„A když mu selžou játra nebo srdce nebo žaludek nebo plíce, může žít dál?“

„Ano, velmi omezeně, s napojením na přístroje a jenom po určitou dobu.“

„Potřebuje člověk k přemýšlení ruce, nohy, žaludek, plíce, játra, ledviny?“

Začínal jsem tušit, kam míří, a poškrábal jsem se na čele.

„Nepotřebuje přímo, ale bez těchto orgánů lidské tělo vydrží jenom velice omezený čas. Pak člověk neodvratně umře.“

„Když se stane nějaká nehoda a někdo si rozbije hlavu tak moc, že mu přestane fungovat mozek, ale ostatní tělo a všechny jeho orgány kromě mozku fungují normálně, co se stane?“

„Buď člověk přežívá, říká se tomu vegetativní stav, nebo jej prohlásí za mrtvého a orgány se použijí na transplantace nebo se člověk pohřbí.“

„A když je to naopak?“

„Jak naopak?“

„Že se člověku zničí celé tělo, ale mozek zůstane v pořádku.“

„Taková alternativa není možná, protože mozek přestane řídit jednotlivé procesy v těle, v člověku se zkazí krev, přestane se v játrech čistit, přestane se do ní prostřednictvím plic dostávat kyslík, no a krev bez funkčního srdce přestane cirkulovat, a tím mozek ztratí životadárné látky, bez kterých nemůže pracovat a žít, právě především kyslík. Neodvratně umře spolu s ostatním tělem.“

Gal si vzal papír a něco začal rychle kreslit.

Čekal jsem a tušil, co to bude. Jakkoli se ta věc zdála absurdní, v zásadě by mohla fungovat, i když s milionem „ale“.

Podal mi pokreslený papír. Nahoře se skvěl nápis:

HOMO EXITUS

Pod nápisem byla nakreslena lidská hlava, umístěná na jakémsi stole, pod nímž byly schematicky naznačeny nějaké přístroje, z kterých do ní vedly spousty hadic a hadiček.

Ta hlava nevypadala jako umrlčí, ale podivně se tvářila.

„Bože,“ zašeptal jsem.

Naše existence je přece především existencí našeho vědomí, tělo je jenom podpůrným prostředkem vytvářejícím podmínky, za kterých vědomí může být funkční. Zachraňujeme lidem nohy a srdce, nestačilo by zachránit mozek a zajistit jeho životní potřeby? Jak dlouho by dokázal mozek přežívat, kdyby nemusel nuceně odumírat v závislosti na nemocech těla?

„Co myslíte?“ zeptal se Gal, když jsem dlouho mlčel.

„Myslím, že jsi… prostě… že jsi chytrý hoch.“

„Kdyby lidé byli schopni nahradit opotřebovaná těla novými těly, třeba technologicky řešenými agregáty, které by zajišťovaly pro mozek všechno potřebné, lidé by vůbec nemuseli umírat!“

„Fantastická myšlenka,“ poplácal jsem Gala po rameni. „Vyvstává sice spousta otázek k zodpovězení, ale jako princip je to úžasný nápad.“

„Jenomže tak, jak jsem ho nakreslil, by nefungoval,“ našpulil Gal lišácky rty.

„Důvod?“ pobízel jsem ho k odpovědi.

Ukázal mi prstem beze slov na podivný obličej, který namaloval na papírek. Byla to tupá tvář, obličej byl široký, oči pohaslé, hrubé vlasy…

Rychle jsem uvažoval. Takové obličeje přece znám. Podobné tváře jsou typické pro některé stupně slabomyslnosti, ať už nejlehčí stupeň debilitu, střední stupeň imbecilitu, či nejtěžší stupeň idiotii. Obličej té hlavy na stole nesl typické rysy psychického a mentálního defektu, o tom nemohlo být pochyb.

„Rozumím, Gale. Nepochybuji už o tom, že jsi opravdu pilně studoval mé knihy. Ten obličej mi má napovědět, že člověk by takhle existovat nemohl, že by se zbláznil. Bez možnosti pohybu, bez možnosti objetí, pohlazení, bez privilegia projevovat své emoce a naplno je přijímat a opětovat by byl život strašlivý.“

Až teď se Gal poprvé od doby, kdy jsem otevřel dveře svého bytu po návratu z nemocnice, usmál.

„S vámi má cenu se bavit,“ pochválil mě, „s vámi to není jako ve škole. Počkejte.“

Odběhl do svého pokoje, a když se vrátil, svíral mezi prsty nějaké papíry.

„Co byste řekl tomuhle?“

Podal mi ta lejstra a zvědavě čekal, co na ně řeknu.

Byly to tři papíry a na každém byl stejný nápis: HOMO ROBOTICUS.

Stačil jediný pohled a měl jsem jasno. Gal mě předchozím obrázkem jenom zkoušel.

Tohle, co mi nabídl teď, bylo zcela promyšlené schéma uměle repasovaného člověka, v němž zůstala jediná původní součástka – mozek.

„Myslím, že by to mohlo fungovat. Mohl jsem to nakreslit i ve škole, ale doma jsem měl víc klidu.“

„Dobře, že jsi do školy nešel,“ odpověděl jsem a zíral na Galovy nákresy.

Ve své nadutosti jsem si myslel, že jsem v Galovi konečně poznal člověka, který na tom je intelektuálně stejně jako já.

Jak strašlivě jsem se mýlil! Já jsem Galovi nesahal se svým intelektem ani po malíček nohy! Ten kluk byl jako z jiného světa.

„Má to ještě nějaké technické chyby, ale ty nejsou podstatné,“ pokrčil rameny.

„A co je podstatné?“

Podíval se na mě a zakroutil hlavou: „Přece kapacita a budoucnost.“

„Kapacita a budoucnost?“

„Kdyby lidé přestali umírat, za chvíli by se na Zemi nevešli. A co kdyby třeba repasovaní homo roboticus úplně vymýtili homo sapiens sapiens? Co by se stalo, kdyby se noví skuteční lidé z masa a kostí přestali rodit? Uměli by se nějak homo roboticus rozmnožovat? A co stárnoucí mozky, bez kterých by homo roboticus byli jenom nemyslící stroje? A co kdyby po čase repasovaná těla vyráběná pro homo roboticus byla mnohem dokonalejší než původní těla z masa a kostí a homo roboticus by chovali homo sapiens sapiens jenom jako zvířata na farmách, aby se jim tam množili a oni z nich mohli vybírat pro svoji společnost jenom ty nejchytřejší mozky a používat je k výrobě nových homo roboticus?“

„Gale,“ zašeptal jsem, „nevím, jak jsi na tohle všechno přišel, ale uvědomuješ si, jak převratné věci mi tu povídáš?“

Ruch v sále mne vytrhl z úvah a ze vzpomínek na rozhovor, který jsem vedl s Galem už před několika měsíci.

Studenti na mě hleděli, diskutovali a přemýšleli, proč tak dlouho mlčím. Bylo to už dávno, kdy na mě Gal se svými bioroboty vyrukoval, ale měl jsem v paměti doslova každé jeho slovo. A teď jsem, jako externí přednášející, obdobnou teorii rozvíjel před studenty Kolumbijské univerzity já sám.

„Promiňte, na cosi jsem si vzpomněl a zamyslel jsem se,“ řekl jsem omluvně. „Kde jsme to skončili?“

„U biostrojů,“ napověděl mi student, který mi položil otázku cílenou na zvrat ve vývoji lidstva.

„Aha. Tak tedy, pokud si představíme biostroje, které jsem zmínil, a které jeden můj přítel kdysi nazval homo roboticus,“ podíval jsem se nenápadně směrem k místu, kde seděl Gal, „pak si musíme uvědomit především dvě věci. Za prvé, půjde o stroje chytřejší než lidé, a za druhé, budou mít oproti lidem jednu zásadní odlišnost – budou nesmrtelné. Nesmrtelnost nezajistí lidskému rodu lékařská věda, milí studenti, ale věda technická, o tom nepochybuji.“

Studenti zahučeli překvapením a na mne začala pršet jedna otázka za druhou.

„Moment, moment,“ uklidňoval jsem je, ale vzápětí je dalšími slovy rozrušil ještě více.

„Lidé si nesmrtelnost prostě koupí, protože my si tento pojem nespojujeme primárně s tělem, ale s duchovnem, s myšlením, s emocemi, s osobností člověka, kdežto tělo chápeme až jako druhotnou instanci života, v zásadě jako živočicha, díky kterému se může právě nemateriální osobnost projevovat navenek.

Chceme si uchovat především vědomí, názory, vzpomínky, emoce, tedy to, co z nás dělá myslící bytosti, je to tak? Jistěže ano. Smrti tedy můžeme utéci jednoduše tím, že si koupíme stroj schopný fungovat jako humanorobot. Vložíme do něj své mozky, své osobnosti, a bude-li plně funkční, začne se chovat jako člověk, aniž by stárl. Pokud se v něm něco opotřebuje, prostě se to repasuje nebo vymění. Transplantovat lidské mozky do těl robotů by nemělo být obtížné, v zásadě půjde o řemeslo, jestli taková situace někdy nastane. Smrt našeho fyzického těla, smrt živočicha nositele, se nás nijak zvlášť nedotkne, dostane-li naše osobnost místo něho dokonalejší náhradu.“

Hluk z auditoria a další a další otázky mne uspokojovaly čím dál více. Studenti se do tématu „zakousli“ s takovou vervou, že jsem je byl schopen znovu uklidnit až mírně ztišeným hlasem, a oni se vzájemně začali okřikovat, aby slyšeli, co říkám.

Nepředpokládal jsem, že teorií humanoidů u nich vzbudím takový zájem. Má přednáška se věnovala především psychologii dvacátého století a první dekády století jedenadvacátého, ale studenti mě šikovně zmanipulovali a teď jsem rozvíjel teorie spojené s budoucností. Nakonec – proč ne. Hovořit o tom, co bylo, je rutina. Ale zamýšlet se nad tím, co bude, je mnohem inovativnější a zábavnější činnost.

Sakra, napadlo mě, nepředpokládal něco podobného, jako jsou humanoroboti, před tisíci lety i Gauloe, když se toužil zrodit ve svém synovi v daleké budoucnosti?

A nepředpokládají něco obdobného i současní lidé, kteří podstoupili nebo podstupují kryoniku neboli hluboké zmrazení těla a jeho uložení do tekutého dusíku, aby byli probuzeni až v době, kdy si s jejich nemocemi věda poradí nebo kdy bude nesmrtelnost zcela běžnou věcí a lidé se budou šířit do vesmíru jako pýr do zahrad?

„Milí studenti, nedivte se tolik,“ řekl jsem potichu a posluchači se začali znovu navzájem okřikovat a uklidňovat, protože chtěli slyšet, co jim povím dál.

„Touha lidstva po nesmrtelnosti je odvěká i přirozená, není na ní nic pozoruhodného. Lidé se už tisíce let snaží s menšími či většími úspěchy přelstít přírodu. Například můj kolega profesor psychologie James Bedford se dal jako první člověk cíleně zmrazit už v roce 1967, protože byl nevyléčitelně nemocen, a čeká tak na dobu, kdy mu budou lékaři schopni pomoci. Možná se stane, že ho jednou probudí k životu nikoli lidé, ale humanoroboti a dají mu celé nové tělo, do kterého pouze přenesou jeho mozek. Když to říkám dnes, vypadá to jako fantasmagorie, ale co za dvacet, čtyřicet, sto let? Vezměte si prostý fakt, že lidský pokrok a lidské poznání se zrychluje do tak šíleného tempa, že za posledních sto let dosáhlo lidstvo násobně více poznání než za předcházejících dvacet tisíc let. A za posledních dvacet let násobně více než za posledních sto let. Vezměte si, že v roce 1990 fungoval počítač na procesoru o rychlosti dvacet až pětadvacet MHz, kdežto dnešní procesory mají běžný výkon kolem tří tisíc MHz. Dvě desetiletí a takový skok ve vývoji! A vezměte si, jak nedokonalá jsou naše těla, i když si mnozí lidé myslí opak. Díky nanotechnologiím bychom na nich už dnes mohli řadu věcí vylepšit. Třeba posílit svalstvo tak, abychom zefektivnili a zrychlili chůzi, několikanásobně zlepšili zrak či obohatili hmat o schopnost jednoduché chemické analýzy předmětu, kterého se dotkneme. Dnes se ještě do žádných zásadních vylepšení lidského organizmu nepouštíme, nepočítám-li zcela pomíjivé a tak trochu přízemní snahy například o vylepšení designu těch, kteří staví svoje ego na tom, jak zvnějšku vypadají. Mám na mysli například plastické vylepšení nehezkých partií obličeje nebo jiných částí těla. Mluvíme-li ovšem o zásadních vylepšeních organizmu, do kterého bude možné uskutečnit přenos vědomí a vůbec celé osobnosti určitého lidského jedince, pak dosah takového konání je ohromující.

A abych vás nemátl – ono nemusí jít jenom o prostou transplantaci mozku do umělého těla, ale třeba jednou budou humanoroboti disponovat umělým mozkem, do kterého vědomí z člověka jenom přeneseme, aniž bychom museli přenášet samotnou mozkovou hmotu. Prostě převedeme veškerá data našeho nitra a duševna. Učiníme to způsobem obdobným, jako dnes překopírujeme soubor z jednoho disku na druhý.“

Přednáška, o které hovořím, proběhla už před několika týdny, ale byla pro mne i pro Gala Irvinga velice důležitá i dnes.

*

Jako psycholog jsem měl být nad věcí, ale nebyl jsem.

Gal Irving strávil noc ve strašlivých mukách. Celá moje rodina nezamhouřila oka, protože noční běsy, které jej sužovaly, se zase přihlásily v plné síle.

Cítil jsem se vůči Galovi i vůči své rodině provinile, protože jsem neuměl účinně zakročit. Přitom Gal byl tak pozoruhodný chlapec! Slepě věřil, že mu dokážu pomoci, a já jsem byl pořád bezmocný.

Desítkám jiných dětí jsem uměl nabídnout účinnou pomoc, ale u Gala to bylo jiné. Všechno bylo u Gala jiné.

Noční běsy, často označované také jako noční děsy, v medicíně řečené pavor nocturnus, se objevují u některých jedinců zhruba hodinu až pět hodin po usnutí, kdežto u Gala přicházely v intervalech, které neměly žádný opakující se řád.

Tentokrát udeřily chvíli po Galově usnutí a zmizely až se svítáním.

Já i moje žena Tess jsme usnuli vyčerpáním z neustálého dohledu nad trápícím se hochem až nad ránem a snažili se dohnat deficit spánku, ale sotva jsem upadl do tvrdšího stadia, probudil mne telefon.

Oknem už do ložnice svítilo slunce, což mi připomnělo, že bych měl zamířit do své ordinace.

Hlas, který jsem slyšel na druhé straně telefonního spojení, byl velmi příjemný. Odhadoval jsem tu ženu na nějakých pětatřicet, čtyřicet let. Optimistka, empatická osobnost se sklony k žoviálnímu vyjadřování, pomyslel jsem si po pár slovech.

Představila se mi jako viceprezidentka Psychiatrické společnosti a požádala mne, jako zkušeného psychologa, o konzultaci.

Už to samo o sobě bylo překvapivé, protože kromě profesní komory psychologů, v níž bylo členství povinné, jsem nikdy v životě v žádném spolku a společenství nefiguroval. Celý svůj pracovní život jsem prožil jako solitér a nemínil jsem na tom nic měnit. Neviděl jsem však na poskytnutí konzultace nic nebezpečného a smluvil si s onou dámou schůzku.

Samozřejmě ve své ordinaci, protože jenom velmi nerad jsem poskytoval terapii či konzultace někde jinde.

*

Table of Contents

Písky Času

Předmluva