Přeložil:

MARTIN NOVÝ

Leo Kessler: Smrt na Rýnu

Vydání první

Copyright © 1994 by Charles Whiting

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2016 jako svou 2003. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Death on the Rhine vydaného nakladatelstvím SEVERN HOUSE PUBLISHERS LTD, Velká Británie, v roce 1994

Český překlad © 2016 Martin Nový

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Mapa Jiří Chodil

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0328-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0330-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Leo Kessler

SMRT NA RÝNU

Třetí část z cyklu

De Vere Smith

Ukázka z elektronické knihy

Prolog

„Nejlepší způsob, jak zemřít, je v zápalu boje, kdy necítíte nic.“

Winston Churchill, 1945

Když tu neděli zpívali poslední chvalozpěv mše, sloužené pod širým nebem, bylo v dálce stále slyšet dunění těžkých děl. Po východním obzoru se rozlévala barva ohně. Nad hlavami shromážděných velitelských špiček bublavě přelétla dakota, táhnoucí za sebou hustou vlečku černého kouře ze zasaženého levého motoru. Byla Květná neděle, ale válečný běs kvůli tomu ani na chvíli neustal.

Za Velkým mužem, který si pro tuto sváteční příležitost oblékl uniformu svého starého Čtvrtého husarského pluku, se jeden štábní oficír naklonil ke druhému: „Skopčáci vyrazili do dalšího protiútoku, ale my ty parchanty sfoukneme jak svíčky!“ Velký muž se usmál, vtáhl škvírami mezi zubní protézou a dásněmi vzduch a s novou vervou se pustil do poslední sloky písně Vpřed, Kristovi vojáci.

Jakmile shromáždění dozpívalo, kněz mu požehnal, načež odspěchal poskytnout slova útěchy nové várce raněných, převezených z druhého břehu širokého, majestátně plynoucího Rýna.

Velký muž si zapálil doutník a obrátil se k vrchnímu veliteli spojeneckých sil, stojícímu vedle něj na rozbahněném německém poli. „No, můj milý generále,“ pronesl bodře, kulatou tvář zahalenou v modravém oparu tabákového dýmu, „zdá se, že jsme Němce konečně srazili na kolena.“

Jako by chtěl jeho slova stvrdit, přiřítil se v nízkém letu osamocený spitfire a předvedl na šedivém březnovém nebi bezvadný vítězný výkrut. Pilot zjevně připravil nepřítele o další z toho mála letounů, co mu ještě zbývaly, a chtěl, aby to všichni dole věděli.

Generál Eisenhower mlčky přikývl. Měl unavenou tvář a v lehce se chvějící levé ruce držel jednu ze svých šedesáti cigaret, které denně vykouřil. Bylo to dlouhé tažení. Od vylodění v Normandii uplynulo devět měsíců. Za tu dobu přijal řadu těžkých rozhodnutí, dopustil se řady chyb a pocítil nemálo zármutku. Nakonec se jim to ale povedlo: překročili Rýn, poslední přirozenou překážku na cestě do nitra Německa. Hitlerova tisíciletá říše se zhroutila, konec války už klepal na dveře.

Dvojice mužů a s ní i ostatní vysocí důstojníci chvíli dalekohledy pozorovali protější břeh řeky. Přes její široký tok mířili další a další vojáci, aby je zakrátko pohltila bitevní vřava, která se tam na druhou stranu teď přenesla. Transportní dakoty přilétaly a z malé výšky shazovaly na padácích zásoby pro výsadkáře, bojující s houževnatým nepřítelem o čerstvě vytvořené předmostí.

Co chvíli se obličej Velkého muže rozjasnil nějakým potěšujícím výjevem, jejž mu čočky dalekohledu přiblížily. Jednou dvakrát si podupal pravou nohou jako rozmazlené dítě, sledující nějaké dosud neviděné vzrušující představení. Nakonec svěsil dalekohled zpět k hrudi a zapálil si nový doutník. „Poslyšte, generále,“ řekl rozverně Eisenhowerovi, ruku nataženou směrem k jednomu z vyloďovacích prámů, který se právě vrátil z opačného břehu, „co kdybych se s těmi hochy podíval na druhou stranu?“

Eisenhowerův typický široký úsměv náhle zmizel. „Ne, pane premiére,“ odvětil rozhodně. „Já jsem tu vrchní velitel a překročit řeku vám prostě nedovolím. Mohl byste přijít k úhoně.“

Velký muž cosi rozmrzele zamumlal, ale generála poslechl.

O půl hodiny později, když Eisenhower odjel na inspekci svých bojujících vojsk, Velkému muži otrnulo. Oslovil šlachovitého maršála s ostře řezanou ptačí tváří, který útoku přes Rýn velel. „A co vy, Monty, nemáte chuť se podívat se mnou na druhý břeh?“

Maršál Montgomery, jemuž se obvykle příčilo řídit bitvu s všetečným premiérem po boku, kupodivu s nápadem souhlasil. „Když o tom tak mluvíte, vlastně docela mám.“

Churchill vítězně roztáhl koutky úst. „Generál Eisenhower tu není,“ zamrkal rošťácky na hlouček vysokých velitelů postávajících opodál, „takže si udílím svolení překročit řeku, ano?“

Za pár minut už stál na sluncem zalitém pravém břehu Rýna. A jako na uvítanou kousek od něj hned explodoval nepřátelský granát. Do vzduchu vytryskl gejzír hlíny a kamení, většina ze svity důstojníků se instinktivně přikrčila. Nikoli on. Se žhnoucím doutníkem trčícím z úst vykročil rázně vpřed, jeho doprovod neochotně za ním.

Když z trosek stodoly napravo od nich vylétly kulometné stopovky a začaly nebezpečně svištět kolem, bylo to na generála Simpsona, velitele americké Deváté armády, už trochu moc. „Nemyslím, že by se váš premiér měl promenovat zrovna tady a teď,“ zavrčel směrem k Montgomerymu.

Monty jen lhostejně pokrčil rameny, jako by se ho Churchillova bezpečnost vůbec netýkala.

„Opravdu netoužím po tom, aby ho něco trefilo zrovna v mém úseku,“ pokračoval Simpson a ve viditelné obavě hleděl na Churchilla, kráčejícího neohroženě po břehu a dýmajícího jak parní lokomotiva.

Ke štěkajícímu německému kulometu se připojily minomety. Ozvalo se uši drásající zakvílení a vzduchem opsalo vysoký oblouk šest granátů, zanechávajících za sebou černou kouřovou stopu.

Simpson pochopil, že jde do tuhého, a jednal. Dohnal Velkého muže a uštěpačně podotkl: „Jestli půjdeme tímhle tempem, pane premiére, budeme za chvíli na frontové linii.“

Churchill se zastavil, nespokojeně svraštil obočí, načež se obrátil zpět k řece. Ale tím jeho vrtochy nekončily. Usoudil, že si ještě neužil dost zábavy, a přiměl svůj doprovod, aby ho následoval k torzu železničního mostu, který zničil ustupující nepřítel. Vyšplhal se po úpatí vzhůru, jako by mu bylo dvacet, a ne sedmdesát.

Němci pohotově zareagovali a přenesli palbu na most. Dopadající granáty zvedaly k nebi jeden za druhým zpěněné sloupy špinavé vody. Vybuchovaly stále blíž, jako by němečtí obránci věděli, že na mostě stojí Hitlerův úhlavní nepřítel. Další ze série projektilů explodoval na druhé straně mostního svršku, pár metrů od Churchilla. Zhroucená konstrukce se zatřásla, do okolí se rozlétly žhavé střepiny a kamenná tříšť. Jakýsi nižší důstojník přiběhl k Simpsonovi. „Pane…! Pane, zaměřili nás!“ křičel na něj rozčileně. „Ten další granát nás rozmetá na kousky, jestli odsud nezmizíme!“

Generál souhlasně přikývl. Šel za Churchillem, který se přímo kochal nebezpečím, jemuž se úmyslně vystavoval, jak to ostatně dělal i za svého mládí během tažení proti Súdáncům. „Němci jsou na tohle místo dobře zastřílení, pane premiére!“ zařval do rachotu palby. „Bombardují oba konce mostu a teď začali ostřelovat silnici za vámi. Za téhle situace nemůžu převzít odpovědnost za to, že se vám něco stane. Musím vás požádat, abyste se se mnou hned vrátil!“

Tváří Velkého muže prokmitlo nefalšované zklamání. Jako kluk, který nechce opustit svůj nádherný hrad z písku a jít domů, ušklíbl se v duchu Montgomery.

Ale navzdory jasnému varování se šéf válečného kabinetu neměl k odchodu. Místo toho oběma rukama uchopil zkroucenou traverzu, vyzývavě se podíval přes rameno na Simpsona a čekal, zda si pro něj přijde.

Dosud klidnému Montgomerymu došla trpělivost. „Dobrý bože,“ vyštěkl svým typicky úsečným hlasem, „snad to nechcete zabalit právě teď, pane premiére, když máme Huny na lopatkách!“

Churchill odložil trucovitý výraz a upřeně se na malého polního maršála zadíval. „Drahý Monty,“ řekl pomalu, „před dvaadvaceti lety se mě na téhle řece pokusil zabít jistý zpupný Rakušan, kterého tehdy svět ještě neznal.“

Montgomery údivem zamlaskal. Věděl, že jeho představený kdysi vedl velmi dobrodružný život, ale o skoro čtvrtstoletí starém, Hitlerem zosnovaném atentátu neměl ani tušení. „Cože?“ hekl poněkud přihlouple.

Velký muž se usmál. Pustil se traverzy a vydal se zpět k prámu, jak si to všichni z doprovodu úpěnlivě přáli. „Ano, je to tak,“ vychutnával si překvapení generálů. „Tenkrát se to panu Hitlerovi nepovedlo, a já pochybuji, že se mu to povede dnes… Pánové, myslím, že nastala chvíle pro velkou, hodně velkou whisky se sodou!“

První část

ROZKAZ K VYPLUTÍ

„Ten, kdo chce s ďáblem jísti, musí dlouhou lžíci míti.“

staré německé přísloví

1

Skupinka zabijáků v gumovém člunu se téměř neslyšně přesouvala po klidné hladině řeky. Rýn byl tichý, široko daleko žádná loď. Prázdné nákladní prámy kotvily podél břehu a hlídkující policejní člun brumlal někde daleko ve tmě.

Před nimi se do inkoustové noci tyčila kolínská katedrála, dvojitě zahrocený obrovský stín, vysoko čnící nad nyní spícím městem. Hodiny ukazovaly dvě hodiny ráno. Dokonce i nevěstince a hospody ve vykřičené čtvrti vedle hlavního nádraží měly už zavřeno.

Čtveřice vyslaných vrahů byla celá v černém. Měli tvrdé, válkou ošlehané tváře, zastíněné hluboko do čela nasazenými brigadýrkami. Dobře si uvědomovali, že čin, který se chystají spáchat, bude mít dalekosáhlé důsledky – a o to jim šlo. Rovněž věděli, že se stanou lovnou zvěří, a nevadilo jim to. Koneckonců být na útěku byla takřka jejich druhá přirozenost. Navíc sloužili vyššímu cíli: znovusjednocení rozvráceného Německa. A za něj byli ochotni položit život.

„Dadrüben!“ zachrčel přidušeně jejich šéf. Zatahal si netrpělivě za černou klapku, překrývající mu levé oko, o které přišel v šestnáctém roce u Verdunu.

Zbylí tři mlčky přikývli a pádlovali směrem, kam jednooký veterán ukázal. Za chvíli spatřili nejasné obrysy parní pinasy, uvázané u mola hned pod katedrálou. Nesvítila na ní žádná světla, ani ta kotevní. S tím ovšem počítali. Když předešlého dne dorazil z Mnichova rozkaz provést atentát, velitel zabijáckého komanda se jen posměšně uchechtl: „Znáte přece Anglány, je zajímá hlavně to, kdy si vypít ten svůj čaj. V zákopech se nechovali jinak – na prvním místě rituály a až potom válka. Můžete se spolehnout, že budou chrnět jak mimina.“

Ostatní mu dali za pravdu. Aby ne, vždyť v bahnu západní fronty strávili plné čtyři roky a svého nepřítele znali skrznaskrz.

Pinasa byla už skoro na dosah. Štíhlé bílé plavidlo neslo na zádi nenáviděnou vlajku Královského námořnictva – toho námořnictva, které před pěti lety blokádou nechalo císařské Německo vyhladovět a donutilo ho podepsat příměří. A na palubě této lodi teď spal muž, který blokádu řídil: Winston Churchill. Proto si jej Vůdce vybral za oběť, za symbol potupy, jehož odstraněním dá národu na srozuměnou, že nic není ztraceno, že jejich okupované, ponížené vlasti se blýská na lepší časy.

„Složit pádla!“ rozkázal tiše jednooký muž. Kumpáni okamžitě poslechli a nechali člun setrvačností doplout k boku pinasy. Rychle se rozhlédl na obě strany, aby se ujistil, že na vlečné cestě vinoucí se podél řeky není ani živáčka. Britové se buď neobtěžovali postavit hlídky, nebo strážní byli někde zalezlí a spali. Jednoočko se ušklíbl. Někdo to ráno pěkně schytá, až Angláni zjistí, jakou cenu zaplatili za svou nedbalost.

„Antone, na záď!“ nařídil úsečně jednomu z mužů.

Dotyčný kývl, vztyčil se a hbitě se vyšvihl na mosazné zábradlí. Jakmile se chodidly dotkl paluby, ihned si přidřepl a napjatě vyčkával.

„Gregore, ty si vezmi příď.“

Ani druhý muž zbytečně neotálel a vmžiku splnil rozkaz.

Poloslepý velitel komanda zaslechl tlumené chrápání, linoucí se odkudsi z podpalubí. Znovu se zlomyslně ušklíbl. Co nevidět onen spáč – a doufal, že je to sám nenáviděný Winston Churchill – nadobro ztichne. „Theo, ty půjdeš se mnou,“ sykl směrem ke třetímu zabijákovi, kterého měl na povel. Nato se trochu nejistě ve vratkém člunu postavil, uchopil zábradlí a vytáhl se na palubu. Theo jej hned následoval.

První fázi úkolu, která zněla dostat se nepozorovaně na loď, měla čtveřice za sebou. Kromě řezavého chrápání a jemného šplouchání vln o trup nezaregistrovala žádný zvuk, jenž by prozrazoval bdělost posádky.

Šéf zvedl pravou paži a celou minutu ji držel nad hlavou. V duchu přitom odpočítával sekundy do smluveného signálu. Jakmile nastal správný okamžik, mávl. Všichni čtyři poté z vaku vytáhli časované nálože, poslané z Mnichova spolu s rozkazem k atentátu, a nastavili je. Tikání časovače se šéfovi zdálo být neúnosně hlasité. Ale nemusel se bát, na spící lodi nikdo nic neslyšel. Včetně jejich cíle.

Atentátníci se jali hledat vhodné místo k umístění náloží. Chtěli, aby vybuchly současně a způsobily co největší škodu. Nastavených dvacet minut do exploze jim dávalo dost času na návrat zpět přes řeku do neobsazené části Německa. Odtud je podle plánu mělo odvézt auto do Mnichova, z něhož hodlali pokračovat dále do Rakouska, kde mínili zůstat v úkrytu, dokud rozruch kolem útoku na Churchilla nepomine. „Angličané rozpoutají velkou štvanici,“ vzpomněl si jednooký velitel komanda na Vůdcova slova, která k nim těsně před odjezdem do akce pronesl. „Udělají okolo toho pořádný diplomatický humbuk a ti patolízalští zrádci v Berlíně jim půjdou na ruku. Budou se snažit svým chlebodárcům předhodit pachatele, ale neuspějí. Vás, moji stateční kamarádi, nenajdou,“ řekl a jeho přísně stoickou tvář na moment změkčil úsměv. „Nikdy! A zatímco ti farizejští plutokraté a jejich berlínští lokajové po vás budou zuřivě pátrat, německý národ se dozví, že svým činem jsme jej přiblížili zas o něco blíž ke svobodě. Heil!“

Čtveřice po těch slovech hrdě vypjala hruď. „Heil Hitler!“ vztyčila pravice v novém stranickém pozdravu, v očích pevnou víru a odhodlání.

Asi padesát yardů od mola, ukrytý ve stínu Hohenzollernského mostu, jenž se tu klenul nad řekou, vojín Mick Taggart odhodil použitý kondom, zapnul si poklopec a sáhl do kapsy pro peníze. Naproti němu se o zeď mostní věže opírala prostitutka Lala. Natáhla si kalhotky a upravila podvazky. Dlouze zívla, byla unavená. Vracela se z tancovačky, ale protože měla mizernou noc, rozhodla se podle svého zvyku, když nevydělala dost, ještě obsloužit jednoho dva Angličany, kteří hlídali most. Nebylo nic příjemného dělat to venku, v chladu a nepohodlí, ale znudění, osamělí strážní uměli projevit vděk a zaplatit za trochu potěšení víc než normální zákazníci.

„Cigarety, nebo peníze?“ zeptal se Laly vojín Taggart, ruku pořád v kapse.

„Oboje,“ odpověděla. Věděla, že dobré anglické cigarety může prodat na černém trhu.

Taggart se zasmál. S gustem plácl prostitutku po buclaté zadnici a lámanou němčinou vesele řekl: „Dobře my vrznout. Tady vezmi deset woodbinek a pětimarku. Já s tebou dobře užít, takže až –“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Prolog

První část

1

Druhá část

Třetí část