Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

J. Kenner: Pod kůží

Vydání první

Copyright © 2015 by Julie Kenner

This translation published by arrangement with Bantam Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2002. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Under My Skin vydaného nakladatelstvím

Bantam Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random

House LLC, New York v roce 2015

Český překlad © 2016 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na obálce © 2016 Ricardo

Obálka a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0331-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0333-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

J. Kenner

POD KŮŽÍ

Ukázka z elektronické knihy

Pod kůží je smyšleným dílem.

Jména, postavy, místa i děj jsou buď výsledkem

autorčiny představivosti, nebo jsou užity fiktivně.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami,

živými či zemřelými, událostmi nebo místy

je zcela náhodná.

Kapitola jedna

V oněch okamžicích mezi spánkem a bděním přichází klid. Ty tiché minuty, které zdánlivě trvají celé hodiny, plné tepla a pohodlí, jsou darem, který nám poskytuje přívětivý vesmír.

Je to svět snů, a právě teď je v něm bezpečně. Všechno je v něm v pořádku.

A já tam chci zůstat, v pevném objetí jeho laskavé náruče.

Jenže sny se snadno změní v noční můry, a jak jsem se pohybovala chodbami spánku, začaly se po mně natahovat temné prsty strachu. Tep se mi zrychlil a začala jsem mělce dýchat. Schoulila jsem se k němu v touze po jeho dotyku, jenže on tam nebyl, a já jsem se s trhnutím posadila. Kůži jsem měla lesklou lepkavým potem. Srdce mi bušilo tak silně, až jsem si byla jistá, že mi snad prorazí hrudní koš.

Jackson.

Teď už jsem byla vzhůru, celá zmatená a dezorientovaná. Zachvátila mě divoká panika – měla jsem strach, ale nevěděla jsem proč.

Až příliš rychle mi však všechno došlo, jak se ke mně s plným vědomím vrátily i vzpomínky. Toužila jsem upadnout zpět do zapomnění, protože všechny hrůzy, které by vytvořila moje mysl, nemohly být horší než skutečnost, která mě nyní obklopila, chladná a neúprosná.

Skutečnost, v níž se kolem mě hroutí celý svět.

Skutečnost, v níž je muž, jehož miluju, podezřelý z vraždy.

Povzdychla jsem si a přitiskla si ruce ke tvářím. Matně jsem si připomněla něžný polibek a zamumlání „Miluju tě“.

Zavřela jsem oči. Vzpomínka vyvstala ostřeji, když jsem ze sebe setřásla poslední závoj spánku. Lehce mě políbil na tvář a pak se vytratil z našeho hebkého zámotku do chladného ranního vzduchu. V tu chvíli jsem ráda zůstala ještě dál ležet, zachumlaná do přikrývek, ze kterých jsem stále cítila jeho vůni a které i dál vyzařovaly teplo jeho těla.

Teď už jsem si však přála, abych vstala zároveň s ním, protože jsem tam nechtěla být sama. Když jsem sama, přikrade se panika.

Když jsem sama, zmocňuje se mě jistota, že ho ztratím.

Samota je to, čeho se bojím.

A právě v okamžiku, kdy tato myšlenka dostoupila do mého mozku, moje osamělost zmizela. Dveře od ložnice se rozletěly a dovnitř vtrhlo hnědovlasé modrooké sluníčko a běželo ke mně. Holčička vyskočila na postel a začala na ní skákat. Její energie byla tak nakažlivá, že jsem se prostě musela začít usmívat.

„Sylvie! Sylvie! Se strejdou Jacksonem jsme ti udělali topinku!“

„Topinku? Fakt?“ Podařilo se mi promluvit živým a nadšeným tónem, i když se na mě pořád jako pavučina lepil strach. Rychle, ale důkladně jsem Ronnie objala, ovšem moje pozornost už se upínala jinam. Soustředila se na muže stojícího na zápraží.

Opíral se nedbale o veřeje a v rukou držel dřevěný tác.

Uhlově černé vlasy měl ještě rozcuchané spánkem a tváře mu zdobilo dvoudenní strniště vousů. Na sobě měl flanelové kalhoty od pyžama a k tomu světle šedivé tričko. Podle všech známek to byl muž, který právě vstal.

Muž, který nemyslí na nic jiného, než že je ráno, že si dá snídani a pak si přečte pár titulků v novinách, jež si drží pod paží.

Jenže, drahý bože, Jackson byl něčím mnohem víc. Byl silou i něžností, odolností i oporou. Byl to muž, který naplnil moje dny barvami a noci světlem.

Jackson Steele. Muž, jehož miluju. Muž, jehož jsem se jednou pošetile pokusila opustit. Muž, který mě popadl a přitáhl zpátky a pak zapudil moje démony a přitom se zmocnil mého srdce.

Ale byli to právě ti démoni, kteří nás dovedli až k tomuto okamžiku.

Protože jedním z těch démonů byl Robert Cabot Reed. A teď je Reed mrtvý.

Stačilo, abych si na něho jen vzpomněla, a hned jsem se začala třást. Abych to zakryla, překulila jsem se na posteli a sledovala, jak Jackson vchází do pokoje a pak pokládá podnos na malý stolek pod oknem, kde byly ještě pořád zatažené závěsy.

Přišel ke mně a posadil se na okraj postele. Okamžitě ho přepadla tříletá smršť, dožadující se lechtání. Zasmál se a poslechl a pak se podíval na mě. V jeho očích, modrých jako led, však žádný smích nebyl. Viděla jsem v nich jen smutek. Ba víc, viděla jsem, jak se v nich odrážejí všechny moje vlastní obavy a strachy.

Do Santa Fe jsme přijeli včera pozdě odpoledne. To jsme byli ještě oba plní lehkosti a štěstí a dychtivosti. Jackson měl v plánu strávit víkend s Ronnie a pak hned v pondělí zajít k soudu, aby dosáhl slyšení ohledně své žádosti o oficiální uznání otcovství a legálně se tak stal otcem Ronnie. Tento plán však vzal rázem za své, když nás u letadla čekali místní detektivové a sdělili nám, že Jackson se s nimi musí vrátit do Beverly Hills k výslechu kvůli Reedově vraždě.

Odpoledne se tak proměnilo ze šťastného uvolněného setkání ve zběsilý nápor všemožných činností včetně telefonátů mezi Novým Mexikem a Kalifornií, dohadování s právníky, návrhů řešení a dohod.

Jacksonovi se nakonec podařilo získat povolení zůstat přes víkend za podmínky, že se v pondělí ráno okamžitě dostaví na policejní ředitelství v Beverly Hills. Po pravdě řečeno, Jackson mohl získat mnohem víc času – pokud by ho policie nechtěla zatknout rovnou, její možnosti byly omezené – ale jeho advokát mu moudře poradil, aby to raději nedělal. Koneckonců, hrát tuhle hru by mu nijak nepomohlo ani u policie, ani před veřejným míněním. Sice jsme ještě nevěděli, jaké fyzické důkazy policie sesbírala, ale zato jsme věděli, že může poukázat na spousty motivů, proč by Jackson Reeda skutečně chtěl zabít.

Motivy.

To slovo znělo tak čistě ve srovnání s Reedem, který byl špína, prostě příšerný člověk.

Nejenom že mě zneužíval a týral, když jsem byla v pubertě, ale nedávno dokonce vyhrožoval, že zveřejní některé z těch děsných záběrů, které se mnou tehdy vyfotil, pokud nepřesvědčím Jacksona, aby přestal bránit vzniku filmu, který chtěl Reed natočit. Filmu, který měl odhalit tajemství a podvody – což by uvrhlo Ronnie, to nevinné dítě, přímo do centra veřejného a velice nepříjemného skandálu.

Chtěl Jackson tomu filmu zabránit? K čertu, ano.

Chtěl mě ochránit před hrůzou, že bych viděla svoje staré fotky publikované na celém internetu? Zatraceně správně.

Chtěl ztrestat Reeda za všechno, co mi před tolika lety provedl? Přesně tak.

Zabil Jackson Reeda?

Především – skutečně jsem to nevěděla. A upřímně řečeno, bylo mi to vlastně jedno. Strach jsem měla jedině z toho, že Jacksona ztratím. Že pokud Reeda skutečně zabil, společnost ho donutí za to pykat, jakkoliv jde jen o smrt netvora. A pokud Reeda nezabil, tak na tom vlastně nezáleží. Stane se nevinným člověkem, který byl falešně obviněn, a bude tak potrestán za to, že ho nenáviděl, a nikoliv za své skutky.

Nemohla jsem snést představu, že bych ho ztratila, a přesto právě tímto strachem teď znovu zčernal můj svět. Vím, že stejný strach zažíval i Jackson, jen ten jeho byl ještě o mnoho silnější. Mohl totiž ztratit nejenom mě, ale také Ronnie. Nemluvě o normálním životě a kariéře, na jejímž vybudování tak dlouho pracoval.

Natáhla jsem se k němu a vzala ho za ruku. Kolikrát už za tu dobu, co jsme přijeli, jsem pátrala po těch správných slovech, jimiž bych ho potěšila? Jenže taková slova neexistovala. Mohla jsem se pouze snažit.

Mohla jsem jen být s ním.

Stiskla jsem mu ruku a on se usmál, i když jen trošku. Pak vzal volnou rukou Ronnie kolem ramínek a přitáhl ji k sobě. Bylo v tom tolik upřímných a srdceryvných emocí, že jsem se z toho téměř sesypala.

„Měla bys jít ven,“ řekl Jackson holčičce. „Fred už si asi říká, kde jsi.“

Při zmínce o novém štěněti se její modré oči, tolik podobné Jacksonovým, úplně rozzářily. „Půjdeš taky?“

„Určitě,“ slíbil. „Jenom mě nech, ať si promluvím se Syl, než si vypije kafe. Hned pak za tebou přijdu.“

„A sníš si tu topinku?“ zeptala se Ronnie. Dychtivá otázka mířila na mě.

„Už se nemůžu dočkat,“ ujistila jsem ji. „Vsadím se, že to bude ta nejlepší topinka na světě.“

„Jo,“ souhlasila a pak vyrazila z pokoje jako raketa.

Jackson se díval, jak odchází, a já jsem se dívala na Jacksona. Když se otočil zpět, přistihl mě, jak ho sleduju, a omluvně se usmál. „Někdy je těžké tomu uvěřit,“ řekl. „Myslím tím, jako že je doopravdy moje.“

Připomněla jsem si její tmavé vlasy a modré oči. Její bystrost, snoubící se s živou osobností a pevným odhodláním.

„Na tom není nic těžkého k uvěření.“

Doufala jsem, že se mi podařilo vykouzlit úsměv, ale Jackson se dál tvářil smutně.

„Jsi v pořádku?“ Jistě, byla to hloupá otázka a zůstala viset mezi námi, stejně trapná a nevhodná, jak jsem se cítila i já.

Zavrtěl hlavou, jen trošku. „Ne,“ přiznal. Zlehka mi přejel prsty po tváři. Sledoval mou tvář, jeho pohled hledal moje oči. Nejdřív vypadal ztraceně, ale to se brzy změnilo, jak se mu v očích objevily žár a touha. Obojí směřovalo na mě a nebylo potřeba žádných otázek. Nemusel prosit o dovolení, nemusel žádat. Prostě mi jen položil ruku kolem krku, přitáhl si mě k sobě a zmocnil se mých úst.

Bez váhání jsem rozevřela rty, a ne pouze ústa, ale i celé své tělo. Patřila jsem mu, naprosto a úplně a jakkoliv a kdykoliv chtěl.

Líbal mě hluboce, jeho jazyk mě dráždil a ochutnával. Jeho ústa na mých rtech byla žhavá a naléhavá.

Čekala jsem víc. Jeho ruce, drtící mí prsa. Explozi dechu, až mě povalí na záda na postel, pak vstane, zabouchne dveře a zamkne. Pohyb matrace, když se vrátí ke mně, a zvuk trhající se látky, až ze mě serve kalhotky.

Očekávala jsem dolehnutí jeho těla na moje. Pocit, když mi pevně sváže zápěstí svým tričkem, které jsem měla na sobě místo pyžama a které by mi stáhl přes hlavu a pak ho použil, aby mě spoutal.

Představovala jsem si mravenčení na vnitřní straně svých stehen, až mi drsně roztáhne nohy, a prudké pálení, když do mě vnikne jediným tvrdým zásunem a pak se poddá té divoké vášni, po níž hladoví.

Po které dychtí.

To všechno jsem očekávala, protože jsem ho znala. Protože jeho svět se vymkl kontrole a Jackson je muž, který nejen potřebuje mít nad vším kontrolu, ale také se jí vždy zmocní. Není to muž, který by se nechal unášet proudem, otloukat vzestupy a pády okolností. Jackson bojuje. Vyhrává. A bere.

„Sebeovládání jsem vložil do sexu.“

To mi tenkrát řekl. A tolikrát, tolikrát mi to už také dokázal.

A přesto nic z toho nepřišlo. Nevzal si mě. Nezmocnil se mě.

Místo toho vstal a přešel od postele k oknu, pak si prsty prohrábl kštici. Stál zády ke mně a stolek byl přímo před ním. Na něm ještě pořád ležely netknuté topinky a káva. Odsunul podnos stranou a roztáhl závěsy, aby dovnitř vpustil ranní světlo.

Byli jsme v domě Betty Wisemanové, prababičky Ronnie z matčiny strany. Rodina byla zámožná, ale tenhle jejich dům v Novém Mexiku byl se svými „pouhými“ pěti sty metry čtverečními jen malým útočištěm. Jackson a já jsme bydeli v jednom z pokojů pro hosty s vyhlídkou na zadní část pozemku. Pohled, který se mi včera nabídl, byl úchvatný – skalnatá krajina, vypínající se k horám oděným do podzimních barev. Zelenající se tráva a jehličnany. Hněď a červeň kamenů a listí. A samozřejmě zářivě modrá obloha, tak širá a nádherná, až se zdálo, že sklouzne dolů a naplní vám duši.

Jenže z postele, kde jsem seděla, celá ztuhlá a neohrabaná, jsem zahlédla jen malý kousek naší zastřešené terasy a část stěny domu. Nebyla jsem ve správném úhlu, abych mohla vidět překrásné panorama, na něž právě teď hleděl Jackson. Naše perspektivy byly naprosto odlišné a tato drobná skutečnost mě zlobila. Připadal mi vzdálený. Odpojený.

Olízla jsem si rty, cítila jsem se ztracená a bezmocná. A ano, taky trochu rozzlobená. Protože, zatraceně, jsem nechtěla vidět, jak se trápí. A zvlášť ne, když jsem ho nemohla utěšit.

A v tom to právě všechno bylo, že? Toho jsem se opravdu bála nejvíc.

Ne že nemůžu Jacksona utěšit, ale že musí své břemeno nést sám.

Ne.

Odhodila jsem přikrývku a šla k němu. Zezadu jsem ho objala kolem pasu a přitiskla se k němu, takže jsem si položila tvář na jeho záda. Vdechovala jsem jeho vůni, mužnou a pižmovou, jen s malou stopou aviváže. Působila čistě, možná dokonce dost domácky. Ale na Jacksonovi byla velmi, velmi sexy.

Ruce jsem měla kolem jeho pasu a bylo by tak snadné sjet jimi dolů. Hladit ho, až by se mu postavil. Dráždit ho a vyzývat. Svádět a prosit.

Nažhavit ho, až by ho měl tak tvrdého, že by nechtěl nic než mě, nemohl myslet na nic jiného než na mě. Dráždit ho a svádět, dokud by mě nepopadl a nehodil na postel v divokém výbuchu, který by nás oba nejenom pohltil, ale také by zničil stíny, jež se mezi nás vkradly, a zaplašit je žárem a ohněm a světlem.

Ale ani tohle nebylo to, co jsem chtěla. Ne doopravdy. Chtěla jsem – potřebovala jsem – aby ke mně Jackson přišel sám. Aby mě využil tak jako dřív, kdy si tímto způsobem hojil své rány a byl zase sám sebou.

A tak místo abych sklouzla dolů a vzala mu ptáka do ruky, jsem zůstala jen tiše stát a tiskla se k muži, jehož jsem milovala. Uplynul okamžik, pak další. Vzadu na trávníku bylo slyšet psí štěkání a vysoký hlásek rozesmáté Ronnie a pak i nižší tóny hlasů její prababičky a hospodyně Stelly, která holčičce dělala chůvu.

Jackson byl úplně zticha. Jen zvedl ruce k pasu a přikryl jimi moje dlaně, a protože jsem ho objímala zezadu, přidržel mě tak u sebe. Zavřela jsem oči a vychutnávala sílu, která do mě z jeho dotyku proudila. A když mě ve své náruči otočil a rukama mi zmáčkl zadek – cudně schovaný ve spodních kalhotkách a přikrytý okrajem bavlněného trička – málem jsem se rozplakala úlevou.

Políbil mě do vlasů a já jsem k němu zvedla tvář. Jeho ústa se přisála k mým rtům. Tiše zasténal, když se ke mně tvrdě přitiskl pánví a přitom mě svíral za zadek. „Prokrista,“ promluvil konečně.

„Prokristapána, Syl. Jsem úplně v prdeli.“

„Ty to zvládneš,“ řekla jsem. „My to zvládneme.“

„Jenom jsem chtěl mít svou dceru u sebe.“

Jeho slova se ve mně jaksi vzpříčila, jako by byla nějak v nepořádku. Chvilku mi to trvalo, než jsem si uvědomila proč. „Chtěl?“ zopakovala jsem po něm.

Pustil mě a ustoupil o krok dozadu, takže se nyní opíral o hranu stolku. Na obličeji měl tvrdý výraz, a když promluvil, hlas měl plochý a bez emocí, ale bylo znát, jak moc se o to musí snažit. „Dnes ráno jsem mluvil s Amy.“

„Ach.“ Udělala jsem pár kroků dozadu a sedla si na postel. Amy Brantleyová byla jeho advokátka u soudu pro rodinné právo v Santa Fe. To ona podala jeho žádost o uznání otcovství a přiznání rodičovských práv. I když jsem se s ní osobně měla teprve setkat, věděla jsem, že má určit soudní slyšení k této žádosti na co nejbližší datum. „Tak co tedy řekla? Na kdy jste se domluvili, že začne soud?“

Viděla jsem, jak mu do očí vstoupil stín. „Nedomluvili. Budeme čekat.“

„Čekat? Ale –“ Zatajila jsem dech a snažila se dát myšlenky dohromady. Zároveň jsem si však uvědomila, že jsem to měla čekat. Protože jsem už věděla, co to znamená. Znamenalo to, že nebude mít možnost se o ni postarat.

„Ach, bože, Jacksone.“ I když jsem to tak nechtěla, můj hlas byl plný hrůzy a strachu.

„Ne,“ řekl a pak to zopakoval ještě jednou a rozhodněji. „Ne. Já to nevzdám. Nesložím se. Ani náhodou. Ale taky nechci vystavit svoji holčičku žádným rizikům. Co kdyby došlo na nejhorší a já bych skutečně skončil ve vězeňské cele? Megan je sice teď její zákonnou opatrovnicí, ale až bych získal rodičovská práva já, už by jí nebyla. Poslal by soud v Kalifornii Ronnie zpátky do Nového Mexika? K bývalé opatrovnici, která trpí bipolární poruchou, a ke staré prababičce? Možná že ano. Ale pravděpodobnější je, že by skončila v pěstounské péči u cizích lidí. A to nemůžu riskovat. Nechci to riskovat.“

Chtěla jsem protestovat. Připomenout mu, jak moc to pro něho znamená. Prosit ho, aby věřil, že to dobře dopadne. Ale bála jsem se, že když tato slova vyslovím, jen tím zdůrazním rozsah jeho prohry. A tak jediné, co jsem řekla, bylo: „Je mi to líto.“

„Mně taky.“

Vytáhl mě na nohy a já jsem mu vklouzla do náruče. Pevně mě objal, jako by potřeboval něco pevného, čeho by se držel, a já jsem byla šťastná, že jsem to byla právě já, ke komu se vrhnul. Oplatila jsem mu objetí a pevně ho přitiskla k sobě. Položila jsem mu hlavu na prsa a vdechovala jeho vůni. Toužila jsem se v něm ztratit. Toužila jsem zaplašit všechno zlé.

Přála jsem si, abych se nestrachovala nad tím, co bude dál.

„Ty ses nezeptala,“ ozval se, když uplynula celá věčnost, co jsme se tak vzájemně drželi. „Už je to víc než dvanáct hodin, co detektivové řekli, že se o mě zajímají v souvislosti s vraždou, a ty ses přesto nezeptala, jestli jsem ho zabil.“

Zavřela jsem oči a rychle jsem se nadechla. „Neptala jsem se, protože na tom nezáleží. Miluju tě,“ řekla jsem. „Vždycky tě budu milovat.“

„Sylvie.“ Jeho hlas zněl naléhavě. A možná trochu smutně.

Zavrtěla jsem hlavou, ale teď jsem se u toho zaklonila, abych se mu mohla podívat do obličeje. Díval se přímo na mě, ovšem jeho výraz byl nečitelný. Chce se mi svěřit? Popřít svoji vinu? Nevěděla jsem a deptalo mě, že nemůžu ani hádat.

Jen jedinou věc jsem věděla jistě, a to, že to, co jsem řekla, jsem myslela naprosto vážně. Nezáleželo na tom. Natáhla jsem k němu ruku a položila mu prst na rty a zavrtěla hlavou, aby mlčel. „My to překonáme, ať se děje, co se děje. A teď mi raději řekni, jak to chceš udělat. Zítra ráno přece musíš být v Beverly Hills. V kolik hodin odsud vyjedeme?“

„Dnes odpoledne,“ odpověděl. „Potřebuju si chvíli soukromě promluvit s Charlesem, než pak zítra nakráčíme do jámy lvové,“ dodal s odkazem na Charlese Maynarda, svého advokáta doma v L. A.

„V tom případě bys neměl být v tomto pokoji.“ Vymanila jsem se z jeho objetí a ukázala k oknu. „Jdi a buď se svojí dcerou, Jacksone Steele.“ Natáhla jsem se a pohladila ho po tváři, jejíž strniště mě zaškrábalo do ruky. „Dnes to bude jen na chvíli, ale to nevadí. Však s ní potom budeš mnohem víc.“

Chvilku jsem si myslela, že něco namítne, ale pak přikývl. „Půjdeš taky?“

„Nejdřív se osprchuju a pak se obléknu. A taky,“ dodala jsem a zvedla teď už úplně vychladlou topinku, „nemůžu jít ven, dokud si nesním tu nejlepší topinku na světě.“

Jackson se dokonce trochu pousmál a já jsem byla pyšná na svůj vtip, i když byl dost chabý.

Přitáhl mě k sobě a pak mě něžně políbil.

„Ne, nejsem v pohodě,“ řekl a znovu mi tak odpověděl na předchozí otázku. „Ale díky tobě je mi přece jenom o trochu líp.“

Dívala jsem se, jak odchází, a pak jsem za ním zavřela dveře. Potom jsem se vrátila k oknu a čekala, až se objeví na trávníku. Trvalo to pár minut, ale pak se konečně ukázal, a jak jsem se dívala, zavolal na Ronnie. Ona i štěně se rozběhli k němu, a on ji popadl a zatočil s ní dokola. Obličej mu přitom zářil.

Srdce se mi sevřelo. Věděla jsem totiž, že jeho štěstí brzy pomine.

A bála jsem se, že než se věci zlepší, všechno bude ještě horší.

A ještě víc jsem se bála, že to lepší už nikdy nebude.

Mobil mi začal zvonit, zrovna když jsem vycházela ze sprchy. Bylo to neznámé číslo, a tak jsem hovor chtěla nechat spadnout do hlasové schránky. Nakonec jsem se ale rozmyslela a telefon zvedla pro případ, že by se mi ozvala od nějaké přítelkyně moje nejlepší kamarádka Cass. Nebo to mohl být Charles, telefonující z kanceláře jiného advokáta. Nebo to dokonce mohl být můj šéf Damien, volající odněkud z hotelu, kam se z náhlého popudu vydali s Nikki na výlet.

Samozřejmě to nebyl nikdo z nich.

Hlas na opačném konci telefonního spojení patřil mému otci.

„Sylvie, zlato, musíme si promluvit.“

Přikrčila jsem se. Projev jeho náklonnosti stejně jako jeho tón mě štvaly. Jako kdyby mu na mně záleželo. Jako kdyby o mě ve skutečnosti nějak stál.

Na to jsem ho znala příliš dobře.

Věděla jsem, že mi zavolal jenom proto, že ho Jackson přiměl čelit pravdě, jíž se můj otec vyhýbal už od doby, kdy mi bylo čtrnáct let – že mě Robert Cabot Reed ničil až do morku kostí. A můj otec mě tomu bastardovi naservíroval na stříbrném talíři a pak se radši díval jinam.

„Sylvie,“ naléhal. „Sylvie, mluv se mnou.“

„Teď na to není vhodná doba.“ Hlas jsem měla sevřený a slova jsem jen tak tak protlačila hrdlem.

„Nechal jsem ti aspoň tucet zpráv. A ty jsi mi ani jednou nezavolala zpátky.“

„Ty si myslíš, že mě teď ošálíš tím, že mi voláš z neznámého čísla?“

„Co jiného jsem mohl dělat? Potřebuju si s tebou promluvit.“

„Tak ty si potřebuješ promluvit?“ Slova zůstala viset ve vzduchu, temná a vyšinutá.

Pár obyčejných slabik, a přesto vlastně obsahovala celé moje příšerné dětství.

„My musíme,“ opravil se okamžitě. „My si musíme promluvit. O Reedovi. O tom, co se stalo. O těch fotografiích, kterými ti vyhrožuje.“

„Nemůžu.“ Vrtěla jsem hlavou a přála si, abych mohla vytěsnit všechno, co řekl. Snažila jsem se potlačit vzpomínky, které tak ve mně vyvolal. Bylo to ale marné, podlaha se pode mnou začala houpat a já se musela chytit umyvadla, abych získala rovnováhu.

„Nemůžeš mě takhle ignorovat.“

Ale ano. Můžu. Nemohla jsem však ze sebe ta slova vypravit. Nešlo to. Nešlo to, protože se mi hrdlo svíralo a místnost kolem mě zešedla a podlaha se začala naklánět ke straně, jako by umožnila těm strašlivým vzpomínkám valit se přímo na mě.

„Musíme si promluvit, Sylvie. Musíme.“ Jeho hlas zněl z obrovské dálky a působil spíš jen jako nějaký zvuk, který se mnou neměl nic společného. A já jsem ho už dál nechtěla poslouchat.

Nemůžu. Nemůžu, nemůžu, nemůžu.

Nevěděla jsem jistě, zda jsem ta slova doopravdy vyslovila, nebo zda jsem je jen křičela ve své hlavě. Nějak se mi však podařilo tvrdě zarýt prst do příslušného tlačítka a ukončit hovor a pak mi mobil vypadl z ruky. Kolena mi vypověděla službu a najednou jsem se ocitla na zemi. Přitáhla jsem si nohy k hrudi, pevně stiskla víčka a kolébala jsem se dopředu a dozadu, abych zvládla nával paniky a příval vzpomínek, které mě hrozily pohltit.

Nenáviděla jsem to – tu hrůzu. Ten pocit, že jsem úplně ztracená. Pocit, že se nedokážu ovládnout.

Že jsem se bez jakéhokoliv varování zase ocitla až po krk ve vzpomínkách a bolesti.

Kdybych věděla, že je to on, mohla jsem se připravit. Byla bych se mohla vzmužit.

Mohla bys? Udělala bys to? Nebo by ses prostě jenom schovala před jeho slovy? Před jeho hlasem?

Hruď se mi sevřela pod tíhou pravdy.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Kapitola jedna