epub producer © 2016 Artis Omnis

All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Ivana Horecká, Andrea Harmanová

28. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Tatiana Macková, 2016

Cover © Dagmar Požoniová, 2016

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-48-1

mobi - ISBN: 978-80-89718-60-3

pdf - ISBN: 978-80-89718-61-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

ZIMA ROKU 658

Samova ríša

Brehy mocného Istera^1 pokrýval sneh. Belel sa všade, jeho ostrá iskrivosť oslepovala Slovanov dlhé, nekonečné mesiace. Konáre stromov sa ohýbali pod jeho ťarchou a zver tunajších lesov už iba ťažko hľadala obživu. Tuhá zima skúšala odolnosť zvierat aj ľudí, žijúcich na rozsiahlom území nížin i hôr Samovej ríše. Ani zariekanie žrecov^2, ani obety doteraz nezahnali Morenu, bohyňu zimy a smrti. Naďalej svojimi studenými rukami pohládzala všetko navôkol. I mohutný Ister tiekol pomalšie, uzamknutý jej mocou. Vďaka hrubej vrstve ľadu sa dali nájsť miesta, po ktorých mohli bezpečne prejsť z jednej strany rieky na druhú i väčšie skupiny jazdcov.

Aj teraz konské kopytá zabrali, zapreli sa, svaly zadných nôh sa napli, aby prískokmi zdolali príkry breh, keď predtým opatrným krokom prešli po stuhnutej hladine v mieste inokedy jedného z najlepších brodov stredného toku Istera. Muži, len čo sa ocitli na pevnej pôde, nasmerovali kone na starú rímsku obchodnú cestu a popchli ich do cvalu. Bez slova, nedočkavo sa hnali do Carnunta – kedysi veľkého mesta a mocnej pevnosti pohraničného systému Rimanov, dnes využívanej ako sídlo posádky obrancov hraníc slovanského územia.

Jazdci prebehli bránou s tieňmi súmraku za chrbtom. Posledné lúče zapadajúceho slnka sa zľahka dotkli hlavy ich vodcu, zoskakujúceho z koňa, skĺzli po dlhých tmavogaštanových vlasoch, aby sa stratili v golieri plášťa, ušitého z hustej medvedej kožušiny. Veliteľ hodil uzdu najmladšiemu z bojovníkov a obrátil sa k mladému mužovi, ktorý sa k nemu rýchlo blížil s doširoka roztvorenou náručou.

„Vitaj, braček!“ zvolal obranca hranice naradostnene a už sa navzájom objímali a potľapkávali po ramenách. Nech by akokoľvek chceli, vzájomnú podobu by nezapreli. Rovnaká farba vlnitých vlasov, črty tváre i sivé oči. Synovia jednej krvi.

„Konečne si dorazil! Čakám ťa už druhý deň,“ povedal mladší z dvojice, keď uvoľnili objatie.

Starší brat odstúpil, aby si ho lepšie mohol obzrieť. „Ty si tuším opäť podrástol, Radan!“

„Že ťa tie hlúpe žarty ešte bavia, Privina,“ blysol po ňom brat očami a obrátil sa k obrovskému keltskému bojovníkovi s dlhými bielymi fúzmi, siahajúcimi až na širokú hruď, ktorý ho obdaril veselým úsmevom. Radan natiahol ruku aj k nemu.

„Gwern, ty starý medveď! Tuším je Privina už pridlho v tvojej blízkosti.“

„A to už prečo?“ zatváril sa chlapisko nechápavo.

„Lebo nielenže páchne ako ty, ale aj rovnako hlúpo vtipkuje,“ zaškeril sa Radan. Obor roztiahol ústa do ešte väčšieho úsmevu, pritiahol mladíka k sebe a skoro ho zadusil v mohutnom objatí, aby ho zas prudko od seba odtisol so slovami: „Kde sú ostatní tvoji bratia? Rád by som sa zvítal aj s nimi.“

Radan neurčito mávol rukou za seba.

„Sú tu iba Rastic s Miroslavom. Nič sa neboj, určite sa onedlho ukážu.“

„Rastic?“ začudovane nadvihol obočie Gwern. „Vari už udrží meč? Veď prednedávnom bol len chlapčaťom.“

Aj Privina so záujmom očakával Radanovu odpoveď.

Ten sa pousmial. „Za tých pár mesiacov, čo ste boli v Karantánii, poriadne vyrástol a zmocnel. Aha, tu je, sami sa presvedčte!“

Mohutný Kelt schytil prichádzajúceho chlapca a silno ním zatriasol, akoby skúšal, koľko vydržia jeho kosti. Omaciavajúc mu ramená s úprimným obdivom povedal: „Hoci má iba dvanásť rokov, je z neho bojovník, hodný svojho otca.“ Potom pozrel na štyroch bratov, vekovo veľmi rozdielnych. „Váš otec je právom na vás i ostatných hrdý. Len, ako si, pri bohoch, môže zapamätať mená toľkých potomkov? Veď iba meče jeho synov by dokázali rozdrviť menšiu avarskú jednotku!“

Rozosmiali sa. Gwern nebol iba najlepším priateľom ich otca, bol nerozlučnou súčasťou života ich všetkých. Láskavý obor, čo ich trénoval, žartoval s nimi a často podpichoval otca. Večný bojovník, ktorému vek nebránil oháňať sa v boji obrovskou sekerou, naháňajúc pritom nepriateľovi hrôzu svojím divokým výzorom.

„Poďme konečne dovnútra! Kone už Radanovi muži odviedli, i nám sa treba zohriať a oddýchnuť si,“ vyzval mužov ešte stále vysmiaty Privina.

Nechali teda za sebou večerné studené nádvorie a vošli dnu. Skrehnutých bojovníkov privítalo ohnisko, nad ním opekajúce sa mäso, na stole uprostred stáli poháre s medovinou a chlieb. Chlapi s nadšením prijali po dlhej ceste toľké pohodlie.

Privina, prvorodený panovníkov syn, spokojne kývol hlavou, pristúpiac k ohnisku, aby nasal trochu jeho tepla. Mal tridsaťštyri rokov, bol na vrchole síl, súrodenci ho rešpektovali ako svojho vodcu a pre bojovníkov bol po kniežati najvyšším veliteľom. Všetci očakávali, že sa ujme vlády nad Slovanmi, nespochybňujúc jeho nástupnícke práva. Sebavedomý a ctižiadostivý Privina sa od detstva pripravoval na úlohu vládcu, vedený radami i výcvikom nielen svojho otca, ale aj jemu blízkych bojovníkov. Čím však bol starší, tým častejšie premýšľal nad tým, či dokáže vládnuť slovanskému národu takou pevnou rukou ako Samo, jeho otec. Túžba po moci, zdedená po merovejských predkoch, sa v ňom bila s obavami, že nedosahuje otcovu veľkosť. Od mala počúval príbehy o jeho činoch, vzhliadajúc k nemu s bázňou. Často si predstavoval samotného Perúna stáť po Samovom boku a chrániť ho počas krutých bojov. Malý Privina sa snažil zo všetkých síl, aby bol otec na neho hrdý. Ešte ako chlapec bojoval vedno s ním počas mnohých šarvátok so zvyškami skupín avarských nájazdníkov a v bojoch s Frankami si získaval úctu slovanských bojovníkov.

Teraz stál najstarší Samov syn pri ohnisku, vychutnávajúc si teplo plameňov, ticho sa usmievajúc pri rečiach spokojných, oddychujúcich mužov. Ani nezbadal, kedy k nemu Gwern pristúpil. Všimol si ho až vo chvíli, keď sa mu prihovoril.

„Pri bohoch, chlapče!“ v Keltovom hlase znel úžas. „Na okamih som si myslel, že sa dívam na tvojho otca, tak veľmi sa na neho podobáš! Tiež sa za mlada takto potichu usmieval, hlavne v časoch, keď spoznal tvoju matku. Hmm, veru, dovtedy som nevidel takú lásku. Milovali sa, až som im chvíľami závidel.“ Na krátky okamih zmĺkol, potom ticho dodal: „Všetko sa mi to zdá už tak dávno! Kým je človek mladý, ani nevníma tú krásu žitia a vlastnú silu berie ako čosi večné.“

Privina sa mu pozorne prizrel. „Počujem v tvojom hlase smútok.“

Odrazu vážny Gwern, zahľadený do plameňov, si povzdychol. „Čas ma už dobieha, chlapče.“

Položil mu ruky na ramená. „Nehovor tak, Gwern. Tvoja sekera ešte zotne veľa hláv.“

„Ba nie, Privina. Onedlho príde chvíľa, keď sa zblízka pozriem bohom do očí. Roky mi zväzujú nohy, z údov vyprcháva sila. Čoraz častejšie spomínam na staré časy, keď som ako mládenec prišiel s tvojím otcom do kraja Slovanov. Ach, to boli dni! Horel v nás oheň... Dnes? Len dymiace spálenisko, ktoré čoskoro úplne vyhasne.“

V očiach mladého muža sa zračilo prekvapenie. „Ešte nikdy si takto nehovoril! Si snáď chorý? Nikto z nás nezbadal, že by si v boji nevládal, práve naopak.“

„Iba posledné blesky pred koncom búrky...“

Obaja hovorili potichu, takmer šeptom. Privina, znepokojený Keltovou trúchlivou náladou, ho chcel ešte utešiť, keď ich vyrušil medovinou rozjarený Miroslav.

„Čo si tu vy dvaja stále šuškáte? Braček, ešte si si so mnou ani nepripil! Poď si k nám konečne sadnúť!“

Privina sa spýtavo pozrel na Gwerna. Ten v okamihu zahnal chmáry a s úsmevom mu kývol smerom k stolu. „Choď, chlapče, sadni si.“

„Nie, ak sa potrebuješ porozprávať.“

„Na slová ešte bude času dosť. Teraz sa najedzme a oddýchnime si,“ oblapil ho starý priateľ okolo ramien a dotiahol k stolu. Kým si sadli, na okamih sa im stretli pohľady. Nikto si nič nevšimol, no oni si rozumeli. Privina prikývol a Kelt sa vďačne usmial.

Na svitaní muži tvrdo spali, ukolísaní únavou a medovinou. Iba Privina stál na jednej zo strážnych veží. Pevne zamotaný v kožušinovom plášti vzdoroval mrazivému vetru, nehybne upierajúc zrak na obzor, sfarbujúci sa jasno oranžovým svitom vychádzajúceho slnka. Počas noci opäť napadol nový sneh. Prvé lúče sa odrazili od jeho iskrivej belosti a ostro sa zarezali do mužových sivých očí, čím ho prinútili prižmúriť viečka. Akoby sa vďaka tomu prebral zo zadumania. Privinovi stále neschádzal z mysle nočný rozhovor s Gwernom. Nikdy dovtedy nepremýšľal nad tým, že by keltský bojovník pociťoval ťarchu veku. A čo jeho otec? Aj on má také pocity? Ani jedného z nich si nedokázal predstaviť ako vetchých, nemohúcich starcov. Usmial sa. Kdeže! Vždy ich bude vidieť ako bojovníkov, ako odvážnych vodcov. Takí neumierajú na starobu. Takým mužom býva dopriate šťastie smrti na bojisku. Áno, to je odchod, aký si želajú všetci, čo žijú so zbraňou v ruke. Aj knieža Velič, jeho strýko, ktorý pred rokmi začal slovanskú vzburu, padol počas bojov s Frankami pri slávnej bitke o Wogastisburg. Stála Slovanov veľa životov, priniesla však obrovské víťazstvo a kráľ Dagobert musel odtiahnuť s hanbou. A hoci bol Privina vtedy iba chlapec, dodnes nezabudol na pocity, ktoré ním zmietali pri pohľade na hranicu s Veličovým telom. Zatiaľ čo očistné plamene odnášali dušu veľkého bojovníka k bohom, pociťoval bolesť zmiešanú s pýchou. Keď videl úctu a smútok všetkých okolostojacich slávnych mužov, zaumienil si, že aj on si raz získa taký rešpekt kniežat a bojovníkov.

Pri dávnej spomienke mu tvár opäť skrášlil úsmev.

Zahnal opar minulosti a otvoril oči. Pohľadom kĺzal po krajine, teraz ticho dýchajúcej bielym, mrazivým pokojom. Spozornel. Trochu sa naklonil, lepšie zaostril zrak. Chvíľu nato sa otočil dozadu, vložil do úst prsty pravej ruky a ostro hvizdol. Spoliehal sa na to, že niektorý z bratov na jeho signál zareaguje. Stále uprene pozoroval rýchlo sa zväčšujúce siluety dvoch jazdcov, keď vedľa neho zaznel Rasticov hlas.

„Vyzerajú ako naši.“

Trochu prekvapene pozrel na najmladšieho brata, potom pre istotu hodil okom dozadu, či sa neobjaví aj niekto starší. Rastic pochopil Privinov veľavravný pohľad a uškrnul sa.

„O chvíľu sú tu. Predbehol som ich.“

Privina sa nestihol ani nadýchnuť, keď sa za ich chrbtami ozvalo hromženie a dupot.

„Bodaj by aj nie!“ plesol Gwern chlapca po pleci ako odpoveď na jeho posledné slová. „Nohy má ani zajac. Sotva som otvoril druhé oko, už ho nebolo.“

Súčasne s ním dobehli aj ostatní. Privina ukázal na blížiacich sa jazdcov.

„Naši...“ stručne zhodnotil jeho gesto Gwern, načo Rastic rozhodil rukami.

„Veď som vravel!“ zvolal víťazoslávne, no nik zo starších mu nevenoval veľa pozornosti, iba Privina krátko prikývol.

„Vpravo je určite Mojmír,“ pokračoval Gwern.

Privina sa zvrtol. „Stále máš jasný zrak,“ usmial sa a nečakajúc na odpoveď zbehol z hradieb privítať Mojmíra, ďalšieho zo svojich bratov. V druhom jazdcovi spoznal Borimíra, syna otcovho verného vojvodcu Vlaslava. Nádvorie, náhle zaplnené mužmi, sa ozývalo hlasným zvítaním.

Len čo bratia uvoľnili objatie, Privina sa skúmavo zahľadel do vážnej, ustaranej Mojmírovej tváre.

„Čo sa stalo?“

„S otcom je zle.“

Privina zbledol. Jediným gestom umlčal okolitých mužov. Dobre poznal svojho brata a vedel, že nezvykne zbytočne tárať. Keď už dačo povedal, jeho slovám sa vždy dalo veriť.

Prišiel na svet necelý rok po ňom. Vyrastali vedno ako dvojičky, dlho jeden bez druhého neurobili krok. Na rozdiel od Privinu zdedil Mojmír matkine tmavoplavé vlasy i jemnosť tváre a útlosť tela. No otcove sivé oči, odvaha a prudkosť v boji nikoho nenechali na pochybách, že sú jednej krvi.

„Dúfal som, že ťa tu nájdem,“ pokračoval brat. „Prešli sme už cez tri strážne bašty, Carnuntum je posledné na ceste k hraničnému Isteru. Začínal som strácať nádej, že si prešiel na naše územie.“

„Poďte obaja do tepla,“ ťahal Samov prvorodený syn svojho brata s priateľom dnu, nedočkavý správ. „Ale ty hovor, prosím, čo sa stalo otcovi? Vari ďalšie boje?“

Mojmír, už stojaci pri ohnisku, z ktorého sálalo blahodarne teplo, pokrútil hlavou. Muži mu viseli na perách. „Iba bežná šarvátka. Pár zatúlaných Avarov napádalo susedné usadlosti...“

„Ale na to má predsa Samo armádu!“ podráždene mu skočil do reči znepokojený Gwern.

Privina ho rázne umlčal: „Nechaj ho hovoriť, nech sa konečne dozvieme, čo sa stalo!“

Keltský bojovník zavrčal, no neodvážil sa už prerušiť Mojmíra, opisujúceho panovníkovo zranenie.

„Len čo sa otec dozvedel o prepadoch, zvolal svoju osobnú družinu a postavil sa do jej čela. Presviedčal som ho, že to zvládneme sami, ale viete ako rád preháňa Avarov.“

Muži prikývli. Podaktorí sa neubránili úsmevu.

„Boj trval krátko. Otec bojoval ako vždy, jeho meč bol rýchly a presný. Cestou späť sa mu však splašil kôň a zhodil ho na zem. Akoby mu pod kopytami prebehla samotná Morena, vyvádzal sťa zdivený. Otec si pri páde polámal nohu. Odvtedy nevstal z lôžka. Kosti sa nezrastajú, oslabuje ho horúčka, pred pár dňami mu na pľúca sadla ťažoba. Nič nepomáha, žiadne bylinky ani zariekanie... jednoducho nič...“

Zmĺkol, pozrel na bratov, očami zastal na Gwernovi a priškrteným hlasom ticho dodal: „zomiera.“

Okamih šokovaného ticha vystriedal hukot. Samovi synovia zasypávali Mojmíra otázkami, navzájom sa prekrikujúc v snahe dozvedieť sa viac. Ostatní bojovníci sa k nim pridali, iba Kelt, inokedy hlučný, sedel ticho, neschopný vydať ani hláska. Poskakoval očami z jedného na druhého a jeho mohutná postava ako keby sa každou ďalšou vyslovenou otázkou scvrkávala, prepadala kamsi do vlastného vnútra. Nemohol a nechcel uveriť tomu, čo počul. Jeho priateľ už predsa zvládol kadečo, určite prekoná i toto, presviedčal v duchu sám seba. Pozrel na Privinu. Bol bledý, rovnako zaskočený zlou správou ako on.

Pohľady sa im stretli a Privina pochopil Gwernovu nevyslovenú otázku. Vstal, zdvihol obe ruky a miestnosťou zahrmel jeho hlas: „Ticho!“

Jediným slovom prehlušil prítomných, ktorí prekvapene stíchli a v očakávaní sa k nemu obrátili.

„Utíšte sa, bratia moji, i vy, priatelia. Mojmír, Borimír, po tom, čo som počul, vám nemôžem dožičiť dlhý oddych. Na jedlo máte iba toľko času, koľko nám potrvá pripraviť kone. Hneď potom vyrazíme najkratšou cestou za otcom.“

Mojmír kývol hlavou, nahol sa nad stôl, schmatol kus mäsa, hodil ho Borimírovi, druhý vzal pre seba, ani si nesadol a pozrel na Privinu.

„Netreba čakať.“

- - -

Panovnícke sídlo bolo nezvyčajne tiché. Ľudia sa báli, že hlasnejším hovorom prerušia nepokojný spánok chorého vladára. Snáď preto dupot kopýt koní, ktoré vbehli na nádvorie hradiska, znel až neprístojne ohlušujúco.

Samo otvoril oči. Sivá oceľ v nich stratila svoj lesk. Pohľadom pomaly prechádzal po miestnosti, akoby si chcel naposledy do pamäte vryť blízke tváre prítomných, až kým sa nezahľadel na ženu, sediacu vedľa neho na lôžku. Bola to Lelija, jeho najmladšia manželka. Prepadnutá tvár chorého kniežaťa sa uvoľnila nehou, keď zdvihol ruku, aby zotrel z mladučkej tváre slzu.

„Nesmieš plakať, moja malá bohyňa ľúbosti, smútok ti nesvedčí,“ prehovoril slabým, no zreteľným hlasom. Lelija sa pokúsila o úsmev. „Tak je to lepšie,“ povedal a nechal ruku klesnúť na jej vypuklé bruško, jemne naň priložiac dlaň. Dievčina nahlas vzlykla, hneď sa však cez slzy znovu usmiala a prikryla mužovu ruku svojou.

„Hýbe sa, cítiš?“ zašepkala.

Samo prikývol. „Moje posledné dieťa... Jedine to ľutujem, že neuvidím jeho tvár, nezačujem jeho prvý krik.“

„Nehovor tak, ty sa uzdravíš,“ snažila sa presvedčiť skôr seba ako jeho.

„Môj čas sa kráti, dievčatko, viem to.“ Pozrel na ostatných, čo stáli okolo lôžka. „Som rád, že vás vidím takto spolu.“ Veľkú miestnosť naplnili tí, ktorí mu boli najmilší. Jeho manželky, synovia i dcéry. Boli tam skoro všetci. Chýbalo zopár jeho synov, najlepší priateľ a najmä tí, ktorí už medzi živými nie sú. Tešil sa, že ich onedlho uvidí – troch synov, padlých v boji, dcérku, čo zomrela, hoci ani nezačala žiť, či manželku, ktorá skonala počas pôrodu spolu s ich nenarodeným synom. A predovšetkým ju... Ó, bohovia, ako sa len tešil na okamih, keď opäť stretne najväčšiu zo svojich lások, tú, v tieni ktorej žili všetky jeho ostatné manželky, hoci milované. Jeho Milicu... Prvú, ktorá opantala srdce mladého franského kupca. Nevdojak sa pri spomienke na ňu usmial.

„Lelija,“ oslovil potichu dievčinu. Naklonila sa k nemu, aby sa nenamáhal rozprávaním.

„Čo si želáš, Samo?“

„Sľúb mi, že keď sa narodí dcéra, dáš jej meno Milica.“ Cítil, ako sa zachvela. Vedel, že pochopila. Nástojčivo ju chytil za zápästie. „Sľúb mi to, prosím ťa. Je to posledné, o čo ťa žiadam.“

Lelija sa vpila pohľadom do očí zomierajúceho muža. Hľadala v nich čosi, pre čo by ho tak nemilovala. Márne. Ani pre túto prosbu, hoci jej kvôli nej stislo srdce, nedokázala pocítiť hnev, ktorý by ju oslobodil od bolesti, čo jej trhala vnútro. Nevidela prvý raz prichádzať smrť, avšak nebola pripravená na zomieranie toho, koho toľko ľúbila. Už bol panovníkom, keď sa narodila. Od mala k nemu vzhliadala s bázňou a úctou, kedysi bola presvedčená, že je jedným z bohov. Smelý, mocný, krásny... vždy bol taký a takým zostal v jej očiach dodnes.

Prikývla a nežne mu zotrela z čela pot. „Sľubujem ti to, manžel môj.“

„Ďakujem, Leľka,“ zašepkal. Stálo ju veľa síl, aby sa opäť nerozplakala. Takto ju oslovoval v najnežnejších chvíľach ich krátkeho vzťahu.

Na hluk pri dverách zdvihla hlavu, i ostatní sa otočili. Samo s úľavou spoznal blížiace sa hlasy. Predsa len to stihli, pomyslel si a trochu sa na lôžku nadvihol, aby nepôsobil tak nemohúco. Nedočkavo pozeral, ako skupina vchádza do miestnosti. Lelija vstala a odstúpila, uvoľniac tak miesto následníkovi.

Ten, šokovaný pohľadom, čo sa mu naskytol, klesol pri lôžku na kolená. Skoro nespoznával otcovu tvár, poznačenú chorobou. Prepadnuté líca, kruhy pod očami, ešte donedávna vyžarujúcimi jas a silu, dlhé vlasy husto pretkané striebrom. Chytil ruku, predtým takú mocnú, teraz chvejúcu sa zimnicou, aby ju priložil k ústam.

„Privina, syn môj,“ vymanil si knieža ruku a položil mu ju na sklonenú hlavu. „Privina...“ zopakoval, stratený v spomienkach a pokračoval: „... tvoja matka nástojila na tom mene. Prvý syn sa nemôže volať inak, iba Privina, tak to povedala.“

Potom preniesol zrak na ostatných, čo prišli. Aj oni pristúpili k lôžku v túžbe dotknúť sa otca. Iba vysoký, divoko vyzerajúci bojovník zostal stáť ako prikovaný na mieste. Slovanský panovník potom, čo sa zvítal so synmi, pozrel na neho. Natiahol pravicu. „Nestoj bokom, starý priateľ!“

Gwern, stále neschopný slova, mocne uchopil podávanú ruku, pristúpiac k Samovi. V snahe byť mu čo najbližšie si sadol na Lelijino miesto. „Čo to stváraš, braček, takto nás všetkých strašiť,“ pokúsil sa žartovať, keď už dokázal prehovoriť.

Knieža vyčerpane klesol na lôžko, no neubránil sa úsmevu. Gwern, vždy verne stojaci po jeho boku, mu často vylepšil náladu aj v tých najťažších chvíľach. „Bude mi za tebou smutno, braček,“ povedal slabým hlasom.

„Tak sa nevzdávaj! Pri bohoch, Samo, nenechávaj ma tu samého,“ prosil zúfalo Kelt.

Chorý slabo stisol priateľovu ruku, ktorou ho Gwern stále držal, akoby sa bál, že keď ho pustí, tak ho stratí. „Moje dni už skončili, kamarát. A kto sa mi postará o rodinu, ak nie ty? Sľúb, že budeš pri nich stáť tak, ako si celý život stál pri mne.“

Gwern iba ticho prikývol.

I to stačilo, aby na Samovu tvár sadol pokoj. „Ďakujem, braček, ďakujem,“ zašepkal.

Dojatý priateľ sklonil hlavu, premožený žiaľom i spomienkami. Až množiace sa vzlyky prítomných žien ho prinútili zdvihnúť tvár a pozrieť na Sama. Výraz pokoja s jemným úsmevom na perách ho na okamih zmiatol, avšak pohľad do priateľových očí neklamal. Za sivými zreničkami už zhasol plameň života. Gwern ešte raz kývol hlavou, jemne položil Samovu ruku, vstal a pozrel na jeho blízkych.

„Postavíme veľkú hranicu, najväčšiu, aká sa bude dať. Nech Slovania na celom území vidia, že ich vládca odišiel k bohom,“ prehovoril priškrteným hlasom. Pristúpil k skormútenému Privinovi a mocne ho objal. „Teraz je to na tebe, chlapče. Ty musíš vziať do ruky Samov meč a vládnuť Slovanom rovnako múdro ako on. Sľúbil som mu, že ti pomôžem. Ver, že kým budem vládať, som tu pre teba, knieža Privina!“

Odstúpil a na znak úcty sklonil hlavu. Vedno s ním všetci v miestnosti vzdali tichý hold novému panovníkovi.

- - -

Čas...

Čas nie je priateľ, nie je nepriateľ, ani pán či sluha.

Čas je čas. Berie so sebou dni, roky, desaťročia.

Plynie navzdory láske, navzdory smrti, nespomalí ho vojna ani mier po nej.

Samovu ríšu i každú, aj tú najposlednejšiu spomienku na jej slávu už dávno prikryl prach zabudnutia. Čas ticho sledoval jej rozpad, hľadel na generácie Samových potomkov, rozpŕchnutých všetkými smermi po šírom slovanskom území. Nezúčastnene pozoroval nové boje s Avarmi, mocenské ambície Franskej ríše, krehký mier i novovznikajúce kniežatstvá.

Videl však aj najschopnejšie z mladých výhonkov Samovho stromu zapustiť korene. Nezávisle od seba, nevediac o pôvode krvi, čo im kolovala v žilách, sa začali hlásiť k moci dvaja mladí muži. V Nitre knieža Pribina a na Morave knieža Mojmír...

A biela labuť rozprestiera krídla nad svojimi slovanskými deťmi. Jej dlhá štíhla šija sa skláňa k rieke života, aby sa z nej napila. To samotná bohyňa osudu vo svojej najčistejšej podobe sadla na hladinu, kochajúc sa vlastným obrazom, zrkadliacim sa na vlnách. Žiada sa jej oddychu, avšak nie je jej dopriaty. Musí pliesť nite osudu bohom i ľuďom. Pletie, spriada i splieta ich cesty i životy navzájom. Len ona vie, aký osud komu bude súdený. Len ona vie, kde a ako sa jednotlivé nitky stretnú či rozídu...

„História nás učí, že najväčším víťazstvám obvykle predchádzalo prekonávanie zúfalých prekážok.

Víťazi sa odmietli nechať odradiť prekážkami.

Bertie Charles Forbes

ROKY 828 AŽ 831

Nitrianske kniežatstvo

List salzburského arcibiskupa Adalrama pasovskému biskupovi:

Ctený brat Reginhar!

Viem, že si si vzal za svoju svätú povinnosť priviesť krajom, obývaným slovanskými pohanmi, svetlo poznania. Je to úloha daná ti Bohom i našou cirkvou rovnako tak, ako všetkým nám, pokorným služobníkom Božím. Ver, že všetci pozorne a s obdivom sledujeme tvoju činnosť medzi Moravanmi v presvedčení, že onedlho dosiahneš svoj cieľ, úplnú kristianizáciu nielen ich panovníka, jeho najbližšej rodiny, ale i všetkých poddaných.

Sú však i Slovania, žijúci na východ od Moravy, zatvrdilí to pohania Nitrianskeho kniežatstva. Pribina, ich mladý panovník, sa nedávno oženil s kresťankou zo vznešeného bavorského rodu, čo vzbudzuje veľké nádeje na vstup Krista medzi týchto barbarov. Zoznámil som sa s ním práve počas ich sobáša. Možno to je dôvod, prečo sa obrátil na mňa s prosbou o službu, ktorej vykonanie patrí skôr do tvojich právomocí ako pasovského biskupa. Dúfam preto, že sa ťa tým nedotknem, ale prijal som Pribinovo pozvanie na vysvätenie kostola sv. Emeráma, ktorý dal postaviť ako dar svojej manželke.

Sprevádzam syna nášho veľkého panovníka na bojisko s Bulharmi a využijem túto cestu, ktorá povedie popri Pribinovom kniežatstve, na krátku zastávku v jeho sídle.

Prijmi moje požehnanie.

Adalram, arcibiskup zo Salzburgu

Už sú to skoro tri roky, čo začala vojna medzi Franskou ríšou a bulharským chánom Omurtagom – synom veľkého Kruma. Začiatok leta roku 828 bol ako stvorený na ďalší stret nepriateľských vojsk...

- - -

Územím okolo Nitrianskeho kniežatstva tiahla armáda. Vpredu nekonečné rady jazdcov, za nimi kráčali lučištníci, kopijníci a muži vyzbrojení mečmi, všetko bojovníci bavorského kráľa Ľudovíta, syna cisára Ľudovíta I. Pobožného, pripravení pokračovať v boji proti rozpínajúcej sa ríši Bulharov.

Na hraniciach kniežatstva sa od ďalej pochodujúcej vojenskej výpravy odpojila skupina jazdcov a zamierila priamo k Zoboru, kde sa na jeho juhovýchodnom svahu, v krásnom prostredí zeleného vrchu, rozprestieralo dobre opevnené hradisko.

Keď prešli rozsiahlym podhradím, kde žili tamojší roľníci, zacvendžali podkovy ich koní na kameňmi vydláždenej širokej ceste, vedúcej do hradiska, po oboch stranách ktorej stáli domy remeselníkov. Jazdci zastali kúsok pred hlbokou priekopou a nespokojne čakali, kým stráže spustili drevený padací most. Kopytá, vydávajúc dunivý zvuk, po ňom rýchlo prešli, aby ich zhltla mohutná brána v dvojitom drevenom palisádovom opevnení. Až vtedy mnohí z Nitranov zistili, že majestátnu Nitravu, priame sídlo kniežaťa Pribinu, navštívil v sprievode vojakov franského kráľa salzburský arcibiskup Adalram. Vznešene pôsobiaci muž, sediaci na krásnom belušovi, ktorý sa vynímal v čele pochmúrne sa tváriacich vyzbrojených chlapov, priťahoval zraky ľudí.

Majster kamenár zdvihol hlavu od práce, keď jazda míňala jeho dielňu. Mladý pomocník vstal, ledabolo sa oprášil a oprel sa o jeden z drevených kolov, čo podopierali prístrešok, kde pracovali. Zamračene pozeral za jazdcami, až kým nebolo vidno iba široké konské zadky. Znechutene si odpľul.

„Kresťanský darmožráč!“ zavrčal.

Majster zvraštil obočie a ostro ho okríkol. „Dalibor!“

Mladík sa zvrtol a rozhodil ruky. „Čo? Veď ja len -“

Kamenár sa výhražne narovnal, vystrúc široké ramená. Práca s kameňom si vyžadovala silu, a tej mal na rozdávanie.

„Radšej sa vráť k robote!“

Pomocník skrotol. „Dobre, dobre, veď už idem,“ šomral si popod nos. Neochotne chytil kladivo, zdvihol ruku k úderu, vzápätí ju však nechal klesnúť. Nepokoj v jeho vnútri mu nedovolil pustiť sa znovu do práce, bál sa však začať rozhovor. Majster na neho spýtavo zazrel spod zdvihnutého obočia.

„Čo zas?“

Mládencovi sa zjavne uľavilo, že môže hovoriť. „Načo sem tamtí prišli? Vari kniežaťu už nie sú dobrí naši bohovia?“

„Nestaraj sa do vecí, ktoré sa ťa netýkajú, chlapče!“

„Akože sa ma netýkajú, majster?!“ ohradil sa pomocník, ktorého mladá myseľ sa každým slovom viac a viac rozohňovala. „Čo keď prišli, aby nás prinútili prijať ich vieru?“

Majster s povzdychom odložil náradie, vstal a pomaly prešiel k miestu, odkiaľ Dalibor predtým pozoroval jazdu, zahľadiac sa smerom, ktorým šli. Mládenec ho s napätím sledoval a netrpezlivo čakal na odpoveď. Muž sa otočil, aby mu pozrel do očí.

„Príliš veľa pozornosti venuješ rečiam hlupákov, Dalibor. Máš pocit, že knieža zanedbáva našich bohov?“

„To nie, ale vzal si kresťanku.“

Kamenár sa usmial. „Kňažná žije u nás už vyše roka. Nútil ťa niekto za ten čas vzdať sa Perúna či Velesa?“

„Nie,“ znela neochotná odpoveď. Chlapec sa nadýchol k ďalším slovám, avšak majster ho predbehol nečakanou otázkou.

„Tá dievčina, čo sa ti minule tak páčila. Wilfridova dcéra.“

„A čo... čo je s ňou?“ jachtal Dalibor, ktorému náhle nápadne sčerveneli uši.

„Nič,“ mykol naoko ľahostajne plecom kamenár. „Wilfrid je poctivý kupec, už dlho od neho kupujem náradie. A jeho dcéra je krásavica, dobre si si vybral. Nebojíš sa s ňou stretávať?“

„Ako vieš, že sa...“ zasekol sa uprostred vety, keď si uvedomil poslednú otázku. „Prečo by som sa mal báť?“

Majster ho pobavene poklepkal po pleci. „Lebo sú to kresťania, chlapče.“ Uškrnul sa na zmäteného mladíka, sadol si ticho sa uchechtávajúc a pokračoval v práci.

Zahanbený Dalibor znova chytil kladivo. V snahe zakryť rozpaky ním začal z celej sily mlátiť do kameňa pred sebou. Kamenár po očku sledoval jeho počínanie, no napriek nutkaniu okríknuť ho, nech sa krotí, tak neurobil. Chápal mládencove pocity a tvrdá práca bola najlepším liekom na nepokoj

v duši. Veľmi dobre vedel, čo je jeho príčinou. Nešlo o kupeckú komunitu, tú všetci brali ako samozrejmosť. Ani viera mladej kňažnej väčšine neprekážala. Avšak stavba kresťanského chrámu, to bolo dačo iné. Murovaný kostolík, vystavaný na príkaz kniežaťa ako dar manželke i ostatným kresťanom, tak ten klal ľuďom oči. Báli sa, že Pribina podľahne požiadavkám svojej krásnej ženy, dá sa pokrstiť a s ním sa i jeho ľud bude musieť zriecť viery v starých slovanských bohov. Kamenár bol múdry muž, ktorý veľmi dobre chápal, že pohybu kresťanov po kraji už nezabráni nikto a nič, žiadne obety žrecov či vzývanie Perúna nie sú na to dostatočne silné. Nevšímal si reči nespokojencov. Vážil si svojich bohov a nemal v úmysle sa ich vzdať, rovnako však nemienil brániť iným vyznávať vlastnú vieru. Snažil sa preto žiť v zhode s každým

a rovnakú toleranciu vyžadoval aj od ostatných. Dúfal len, že príchod vysokopostaveného kresťanského kňaza príliš nerozvíri vášne v Nitrave.

„Majster...“ opatrne opáčil pomocník.

„Hm?“

„Hneváš sa na mňa?“

Prekvapene zdvihol hlavu. „Nemám dôvod, chlapče. Len pokojne pracuj ďalej, onedlho nám moja žena prinesie obed, tak nech si dovtedy s tým kameňom hotový.“

Mládenec sa s úľavou usmial a ochotne poslúchol. Kamenár chvíľu pozoroval jeho pracovný zápal, pri ktorom držal

v kútiku úst vystrčenú špičku jazyka. Zdá sa, že toto ho nikdy neodučím, pomyslel si muž. Ticho sa zasmial a mávol rukou.

- - -

Pribina vyšiel arcibiskupovi v ústrety. Knieža bol mladý muž stredne vysokej, štíhlej, šľachovitej postavy. Vždy sa držal vzpriamene, hlavu s dlhými tmavohnedými vlasmi nosil hrdo hore, vďaka čomu pôsobil vyšším dojmom. Dlhý kabátec mu okolo úzkeho pása sťahoval jednoduchý opasok s mečom po boku.

Stál na nádvorí a čakal, kým arcibiskup zoskočí z koňa. Adalramovo vysoké, chudé telo zakrýval dlhý plášť, chrániaci oblečenie pred prachom ciest. Vysokopostavený kňaz sa obrátil ku kniežaťu a roztvoril náruč. Uvedomoval si, že je zbytočné čakať od pohanského panovníka bozk na ruku, nuž objatie považoval za najlepší spôsob zvítania. Pribina sa mu nebránil.

„Vitaj v Nitrave, vzácny pane! Som rád, že si prijal moje pozvanie.“

„A mohol som ho vari neprijať, mladý môj priateľ?! Naopak, to ja som ti vďačný za to, ako sa na svojom území staráš o naše ovečky!“

Knieža sa pri tých slovách neubránil úsmevu. Už keď sa

s arcibiskupom stretol prvý raz, všimol si rozdiel medzi jeho strohým vzhľadom a priateľským správaním.

„Poď, pane, zavediem ťa dnu. O svoj sprievod sa obávať nemusíš, moji ľudia sa o kráľovských vojakov dobre postarajú.“ Adalram, ktorému sa po dlhej ceste žiadalo oddychu, prikývol a nasledoval knieža dovnútra.

Arcibiskup, príjemne prekvapený pohodlím, aké ponúkala miestnosť, kam ho Pribina zaviedol, sa s uspokojením uvelebil v kožušinami vystlanom ozdobne vyrezávanom širokom kresle rovno pri mohutnom stole. Pred ním stál pohár plný medoviny, ovocie i kus čerstvo upečeného mäsa. Vyhladovaný po namáhavej jazde okamžite začal naprázdno prehĺtať množstvo slín.

„Nech sa ti páči, najedz sa i napi, koľko len potrebuješ,“ ponúkol ho Pribina, posadiac sa vedľa neho.

Nešťastnému Adalramovi však ešte nebolo dopriate zahryznúť sa do rozvoniavajúcej pečienky. Dvere sa roztvorili

a dnu vbehla mladá žena, rozpálená radosťou.

„Je to pravda, muž môj? Naozaj-“ zbadala Adalrama, očervenela, zastala a z úst jej vyšlo iba rozpačité „Och!“

Pribina vstal a priviedol ju pred hosťa.

„Valiu si určite pamätáš, pane.“

„Á, ktože by mohol zabudnúť na krásnu Ratbodovu neter, ktorá si vzala za muža slovanské knieža. Tešil som sa, že ťa opäť uvidím, dcéra moja,“ povedal arcibiskup a natiahol

k žene ruku. Mladá kňažná ju úctivo uchopila, pokľakla a priložila si ju k perám. Kňaz sa nahol, aby jej pomohol zdvihnúť sa. „Vstaň, dieťa. Som veľmi rád, že som mohol prísť do Nitravy. Tvoj muž urobil mimoriadne záslužnú vec, keď sa rozhodol postaviť boží chrám uprostred pohanského hradiska, priamo v srdci svojho kniežatstva. Taký čin nezostal bez povšimnutia svätej cirkvi. A keď ma zavolal vysvätiť váš nový kostol, nemohol som odmietnuť.“

Valia si až teraz všimla nedotknuté jedlo. „Ach, či som ja hlúpa! Odpusť, otče, vtrhla som sem a vyrušila ťa pri jedle.“

„Neospravedlňuj sa, dcéra moja,“ usmial sa blahosklonne Adalram, ktorému konečne svitla nádej, že už môže začať jesť.

„Sadni si k nám, kým sa náš hosť naje,“ vyzval kňažnú Pribina. Prikývla a bez slova sa posadila vedľa muža.

Arcibiskup sa s úľavou a obrovskou chuťou pustil do hostiny. Celé vnútro mu začal zaplavovať pocit blaha a s každým ďalším glgom skvelej medoviny sa mu telom rozlievalo príjemné, uvoľňujúce teplo. Napchávajúc sa po očku pozoroval ruky mladých manželov ako sa ponad stôl navzájom najskôr letmo dotýkali, až kým sa ich prsty nespojili v pevnom pletenci a nezostali potom takto vedno pokojne ležať na stole.

Konečne sýty Adalram si s úľavou natiahol nohy a pohodlne sa oprel hlbšie do kresla. Príjemne utlmený počúval, ako mu Pribina rozpráva podrobnosti z výstavby kostola

i z jeho zajtrajšej vysviacky. Avšak s postupujúcim časom mu únava zatláčala viečka, ktoré iba s veľkým sebazaprením udržiaval otvorené, až kým mu celkom neklesli.

Kniežací pár si vymenil pobavené pohľady. Pribina vstal, pristúpil k arcibiskupovi, naklonil sa k nemu, jemne mu položiac dlaň na rameno.

„Pane,“ oslovil ho opatrne.

Adalram sa strhol. Ihneď si uvedomil, čo sa stalo, a v rozpakoch sa začal ospravedlňovať.

„Nie je potrebné cítiť zahanbenie, že ťa po takej dlhej ceste zmohla únava. Poď so mnou, zavediem ťa do tvojej izby, kde sa ti bude spať oveľa pohodlnejšie ako v kresle.“

„Tak ma veď, knieža,“ usmial sa Adalram a mierne stuhnutý s námahou vstal. „Vy ste obaja ešte mladí, ale mňa už toľká jazda na koni predsa len zmáha. Veľmi rád si natiahnem staré kosti na lôžku.“

Nasledujúci deň začal krásnym, slnečným ránom.

„I počasie nám praje,“ vzhliadol spokojne Adalram k modrej oblohe. Bol oddýchnutý a opäť plný energie, pripravený vykonať to, k čomu ho zavolali.

Vysviacka kostolíka sv. Emeráma prebehla pokojne, ticho a nenápadne, bez veľkých osláv. Len kniežací pár, nový kňaz, ktorého Adalram priviedol so sebou, a hŕstka kresťanských kupcov obklopovali počas obradu arcibiskupa, ostražito stráženého vojakmi. Našťastie, napriek hundraniu niektorých Pribinových ľudí nebolo pred kým Adalrama chrániť.

Pred kňazovým odchodom využila Valia možnosť vyspovedať sa. Keď skončili, požiadal ju ešte arcibiskup o krátky rozhovor. „Si dobrá kresťanka, Valia,“ začal opatrne Adalram. Kňažná, počujúc v jeho hlase skrytý podtón, spozornela. „Nájdu sa však takí, čo o tebe pochybujú.“

„Pochybujú?!“

„Neznepokojuj sa, dieťa moje,“ ihneď ju upokojoval. „Ja viem, že si verná dcéra svojej cirkvi. Možno keby si...“

„Neváhaj a hovor, otče!“

„Všetkým by si zatvorila ústa, len čo by sa aj tvoj muž obrátil k Bohu.“

„Dal postaviť prvý a jediný kostol v celom kraji, hoci nemusel. Daroval ho nielen mne, ale i všetkým ostatným kresťanom v kniežatstve a okolí. Viac od neho teraz žiadať nemôžem.“

„Viem, viem. Pribina je tebe skvelým mužom a ľuďom dobrým panovníkom. Stále je však pohanom. Vyznáva vieru v pohanských bohov rovnako ako všetci v tomto kraji. To treba zmeniť. Urob, čo môžeš, aby sa aj tieto stratené ovečky dostali do Pánovho košiara.“

Na chvíľu uhla pohľadom, zamyslene sa zahľadiac kamsi ponad Adalramovo rameno. Potom krátko prikývla. „Pokúsim sa o to. Viac nesľubujem.“

„I to mi zatiaľ stačí, dieťa moje,“ spokojný s výsledkom ju upokojujúco potľapkal po ruke. Vedel, že splnil, čo mal. Pevne veril, že Valiin vplyv na knieža je dostatočne silný nato, aby v dohľadnej dobe zmenila jeho myslenie. Postavenie kostolíka a podpora kresťanskej komunity boli toho dôkazom. Aspoň podľa arcibiskupa. Veď prečo inak by to všetko Pribina robil, ak nie práve preto, že sa jeho myseľ, hoci pomaly, začína obracať k Bohu?

Adalram, spokojný sám so sebou, sa rozlúčil aj s kniežaťom, sadol na koňa a nasledovaný svojím sprievodom opustil Nitravu.

- - -

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

Samova ríša

Nitrianske kniežatstvo