Překladatel děkuje fanouškům ze sdružení Doctor Who FanClub ČR za neocenitelnou podporu při překladu knihy.

Doctor Who is a BBC Wales production for BBC One.

Executive producers: Steven Moffat and Caroline Skinner

BBC, DOCTOR WHO and TARDIS (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corportion and are used under licence.

K-9 was originally created by Bob Baker and Dave Martin.

Copyright © Mike Tucker, 2014

Translation © Tomáš Oakland, 2016

Cover design: Lee Binding © Woodlands Books Ltd, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-222-9

ISBN mobi 978-80-7462-244-1

.

Pro KarenProlog

Gabby Nicholsová si s úlevou oddechla. Už si začínala říkat, jestli Wayne ještě vůbec někdy přestane plakat. Když teď ležel zachumlaný v přikrývkách, bylo k nevíře, že je to totéž brunátné miminko, které musela poslední hodinu nosit po domě.

Kéž by tu byl Roy, pomyslela si dnes večer už poněkolikáté. V náručí svého otce usnul Wayne vždycky cobydup. Roy Nichols byl součástí týmu, který budoval nové vysokorychlostní železniční spojení mezi Londýnem a jihozápadní Anglií. To sice znamenalo, že museli opustit svůj domek v Manchesteru a pronajmout si jiný tady dole ve Wiltshiru, ale byla to práce na sedm let a plat měl dobrý. Na druhou stranu měl Roy časté a dlouhé směny. Za poslední tři noci se sotva viděli.

Znovu si povzdechla. Alespoň že s nimi stráví víkend. A taky si slíbila, že jakmile Wayne usne, dopřeje si se sklenkou vína pár dílů seriálu Zavolejte porodní sestřičky.

Zapnula chůvičku, zavřela dveře Waynovy ložnice a vydala se po schodech dolů. Každou noc, kdy se v tomto novém domě ocitla sama, si Gabby uvědomovala, jaké tu vládne nesmírné ticho. Vyrostla v Manchesteru a celý svůj život prožila ve městě. Navykla si na neustálou zvukovou kulisu, na hukot dopravy a letadel a ustavičnou žlutou záři pouličního osvětlení. Tady však vládlo naprosté ticho. A ty noci… Gabby takovou naprostou tmu ani tolik hvězd na nebi nikdy neviděla.

Zavzpomínala na domek, který nechali za sebou, a opět pocítila náhlý nával nejistoty, jenž ji sužoval od chvíle, co do Ringstone dorazili. Nedalo se říct, že je tu čekalo chladné přijetí. Ba naopak, vesničané se mohli přetrhnout, aby jim pomohli se tady zabydlet. Jejich současný domek na návsi byl, v porovnání s tím minulým, obrovský, nemluvě o tom, že jejich děti budou mít šanci vyrůst na čerstvém vzduchu v srdci přírody. Jejich dcerka Emily už začínala okatě naznačovat, že by si přála poníka.

Šlo jen… o dojem, o pocit neklidu, kterého se Gabby ne a ne zbavit.

Nebuď pitomá, řekla si a zavrtěla hlavou. Prostě jen chvilku potrvá, než si zvykneš na nový domov a novou rutinu, nic víc. Až se Roy na víkend vrátí, vyrazí trochu prozkoumat okolí a seznámit se se sousedy.

Vytáhla z myčky čistou skleničku na víno, otevřela ledničku a nalila si až po okraj rulandského šedého. Zrovna pozvedla sklenici ke rtům, když z patra zazněl pronikavý hlásek.

„Mamííí!“

Gabby zasténala. Její dcerka měla tři roky a sklony k hlasitým projevům nespokojenosti, kdykoliv se jí nedostávalo dostatečné pozornosti. A pokud vzbudí Wayna…

„Mamííí! Pojď honem!“

Gabby se zamračila. Zdálo se jí to, nebo zněla Emily doopravdy vyděšeně? Položila sklenici na kuchyňský stůl a vyběhla po schodech.

„Emily?“ zavolala a otevřela dveře do dceřina pokoje. „Copak, drahoušku? Je všechno v pořádku?“

Emily se tiskla bázlivě ke stěně, oči vytřeštěné. Přeběhla k mamince a objala ji.

Gabby pocítila náhlý nával strachu. To je poprvé, co svou dceru vidí takhle vystrašenou. Vzala Emily do náručí. „Copak se stalo?“

Emily jí zabořila tvář do ramene. „Mám v pokoji obrovskýho osminožku.“

Gabby se samou úlevou málem zajíkla a pocítila sama na sebe vztek, že se nechala tak vyplašit. „Na to si budeš muset zvyknout, miláčku,“ řekla a pohladila dceru po vlasech. „Jsme na venkově. Je tu spousta různého hmyzu.“

„Támhle je! Vlezl oknem.“

Emily se k ní znovu přitiskla. Z opačné strany místnosti zaslechla Gabby papírovité šustění hmyzích křídel.

„Tak nám nezbývá, než se ho zbavit, ať můžeme zase do hajan.“

Gabby přikročila k oknu, odtáhla stranou záclonu a zalapala po dechu.

Pak začala křičet.

Alan Travers do sebe kopl poslední doušek piva a navlékl si teplou bundu. Sice se už blížilo jaro, ale noci byly stále mrazivé a čekala ho dlouhá cesta domů.

„Fakt si nedáš ještě jedno, Alane?“

V maličké hospůdce U Snopu se tísnila obvyklá směs místních a turistů. U baru stál Brian Cartwright a v ruce držel dvacetilibrovku.

Alan zavrtěl hlavou. „Ne, že bych si nepovažoval toho, že pro jednou zveš ty, ale obávám se, že dnes už ne. Na rozdíl od vás povalečů já zítra začínám brzo. Na viděnou, pánové.“

Nasadil si klobouk a začal se proplétat tlačenicí směrem ke dveřím.

„Jen si dej bacha, až si budeš krátit cestu parkem!“ houkl za ním ještě Brian. „Dyť víš, že tam jsou příšery!“

Celá hospoda vybuchla smíchy a Alan za sebou zavřel dveře. Od té doby, co na kraji vesnice postavili vědecký park, stihl už tenhle vtip zlidovět. Alan si posměšně odfrkl. Biopaliva a geneticky modifikované plodiny. Podle něho se to od příšer moc neliší.

Povytáhl si bundu a vyrazil napříč parkovištěm k průmyslovému areálu. Byla jasná noc a vzdálený měsíc zaléval pole bledou září. Alan se rozklepal. Místo toho posledního piva si měl dát radši kávu. Bydlel v sousední vesnici, a i když si to zkrátí vědeckým parkem, stejně mu cesta potrvá nějakých dvacet minut.

Na pěšinu vedoucí kolem vesnice se muselo přes plot v rohu parkoviště. Nejistě ho přelezl, zapotácel se a málem ztratil rovnováhu. Rozhodně si neměl dávat to poslední pivo. Zhluboka se nadechl chladného nočního vzduchu a vyrazil.

Když se přiblížil k podchodu, který vedl pod železniční tratí, najednou se ze stínu vynořila temná postava. Alan sebou trhl, pak ale vybuchl smíchy, když mu došlo, že stojí před jedním z kamenů, které tvořily kruh v poli poblíž hospody. Ve svitu měsíce mu monolit připadal jako shrbený člověk. Alan k němu přistoupil a přejel prsty po spirálách a vzorech vyrytých do jeho povrchu.

Vždycky se mu tyhle kameny zamlouvaly. Líbilo se mu, že slouží jako připomínky přirozeného světa a vzdorují čisté pragmatické vědě, která převzala kontrolu nad moderním životem. To právě tyhle kameny málem zhatily stavbu vědeckého parku. Když se totiž poprvé uveřejnily plány, způsobilo to obrovské protesty právě kvůli zneuctění tohoto prastarého místa. A ačkoliv nebyla v okolí kamenů nikdy odkryta žádná pohřebiště, přesto tlak veřejnosti zapříčinil, že se stavba parku přesunula na opačnou stranu železniční trati.

Alan stejně nerozuměl tomu, proč si vybrali právě Ringstone. Po ruce zrovna není. A právě to nejspíš způsobilo všechny ty fámy o tom, že se ve vědeckém parku skrývá něco nežádoucího. Navíc se k tomu přidala skutečnost, že podnikatel, který za tím vším stál, měl zvláštně znetvořený obličej. Chudák, musel nosit jakousi umělohmotnou masku.

Alan kámen pochvalně poplácal a vydal se dál po pěšině směrem k podchodu. Měsíc začaly pomalu zakrývat mraky a Alan zalitoval, že si s sebou nevzal baterku.

Když vstoupil do tunelu, něco se mu otřelo o tvář. Alan vyjekl, ohnal se rukou, a pak si okamžitě vynadal za svou vyplašenost. Byla to jenom pavučina.

Utřel si ruku o bundu. Pavučina byla lepkavá a nechtěla se pustit. Pokusil se smést jednotlivá vlákna, ale nachytalo se toho na něj ještě víc. Chtěl se odtáhnout, ale paži měl chycenou. Znovu za pavučinu zaškubal, ale ne a ne ji přetrhnout.

Alan zabral ze všech sil. Ozval se zvuk trhajících se stehů a rukáv se odpáral. Lepkavé sevření povolilo, Alan ztratil rovnováhu, klopýtl a upadl do něčeho měkkého a lepivého. Byla to další masa pavučin, velikých chomáčů visících ze stěn a stropu podchodu. Alan se zděšeně pokusil vyškrábat znovu na nohy, ale pavučina ho držela pevně. Zpanikařil, ale čím víc sebou házel v zoufalé snaze se osvobodit, tím více se ztrácel ve změti vláken.

Z druhého konce tunelu se ozvalo zaskřípání a Alan zpozorněl. U opačného vchodu spatřil blikotavé světlo.

„Je tam někdo?“ vykřikl. „Potřeboval bych pomoct!“

Nezaslechl žádnou odpověď, pouze šustění a šelest v podrostu.

„No tak, nedělám si srandu, nemůžu se hnout!“

Stín se o kus přiblížil a Alan si uvědomil, že to, co ho vrhalo, se ani v nejmenším nepodobá člověku. K uším mu dolehlo skřípavé sípání a škrábání něčeho drsného a štětinatého o povrch kachlové stěny podchodu. Stín zaplnil celý tunel.

Padl na něj matný měsíční svit a Alan ucítil, jak mu selhalo srdce.

Kevin Alperton se s trhnutím probudil. Několik vteřin zůstal ležet ve tmě a naslouchal povědomým zvukům domu ve snaze určit, co ho to vlastně probudilo. Zdál se mu sen o zmrzlině. Ocitl se na pěkné, vyhřáté pláži a nemusel myslet na školu ani na otravné učitele. Všude jen písek a vzdálené šplouchání moře o oblázky. Konejšivý zvuk se však změnil v cosi ostrého a pronikavého, prořízl mu sen jako nůž a Kevin se s leknutím probudil.

Letmo pohlédl na hodiny. Bylo po jedenácté. Jeho rodiče pravděpodobně ještě nespí, takže ho asi probudili oni.

Převrátil se na druhý bok a pokusil se opět najít pohodlnou polohu. Tichem se ozval strašný, kvílivý výkřik. Byl to zvuk připomínající nářek kočky nebo dětský pláč. Chloupky na krku se mu zježily.

Zaúpěl.

Lišky.

Každé jaro je to to samé. Jakmile se setmí a na silnicích se rozhostí klid, liščí mláďata se vydají na průzkum. Dokud jsou malá, tak jsou i docela roztomilá, ale s přibývajícím věkem se z nich stává úplná pohroma; převracejí popelnice, prohrabují se kompostem a půlka vesnice kvůli jejich neustálému kvílení oka nezamhouří.

Pronikavý zvuk zazněl podruhé a Kevin zabořil hlavu do polštáře. Dobře ale věděl, že to nikam nepovede. Jakmile jednou začnou, nepřestanou, dokud je někdo neodežene.

Odhrnul peřinu s potiskem Godzilly, zazíval a vylezl z postele. Během všech těch bezesných nocí, které prožil minulé léto, si zvykl nechávat na parapetu svou vodní pistoli. Nejradši by sice používal prak, ale ten mu máma zabavila, že prý je příliš nebezpečný.

Přiblížil se k oknu a vtom se ozvalo další zavřeštění. Tentokrát v něm však bylo něco, z čeho Kevinovi tuhla krev v žilách. Nebyl to onen obyčejný zvuk, který slyšel předtím. Toto byl zvuk čirého strachu a bolesti.

Kevin roztáhl nervózně záclony a vykoukl z okna. Měsíc, zpola zahalený mraky, udělal ze zahrady mozaiku stínů, ale na trávníku rozeznal Kevin jakési svíjející se stvoření. Byla to zcela určitě liška, ale něco s ní nebylo v pořádku. Kevin přitiskl nos až ke sklu a mžoural, seč mohl, aby ji viděl co nejzřetelněji. Liška sebou mrskala na posekané trávě, kňučela, vrčela, prskala a kousala se do kožichu.

Zatímco se Kevin snažil přijít na to, co se to pro všechno na světě děje, měsíc se náhle vynořil zpoza mraků a jeho mléčné světlo padlo na jakási černá stvoření, kterých se desítky hemžily po bezmocné lišce.

Kevin s vyděšeným výkřikem uskočil od okna a zvenčí se ozvalo ještě jedno poslední zoufalé zaskučení. Pak opět nastalo hrobové ticho.

Kevin chvíli stál v temné ložnici. Nebyl si jistý, čeho právě byl svědkem, a nemohl se rozhodnout, zda vykouknout z okna podruhé. Napadlo ho, jestli by neměl sejít dolů a povědět vše rodičům, ale při pomyšlení na to, co by mu asi řekl táta, si to rozmyslel.

Zalezl tedy zpátky do postele a pokusil se vymazat ty strašlivé zvuky z hlavy. Když se mu ale nakonec přeci jen podařilo usnout, už se mu nezdálo o zmrzlině a plážích, ale o hrůzných výkřicích a lesknoucích se černých stínech.

Kapitola

1

Na pole obklopující Ringstone padla hustá mlha a ranní slunce pomalu stoupalo nad stromy. Klidem anglického venkova se zničehonic ozval pronikavý sípavý skřípot a upovídané vrány v korunách stromů s rozzlobeným krákáním prudce vzlétly do oblak. Uprostřed pole se pomalu zjevila objemná modrá budka.

Jakmile nabyla plného tvaru, dveře se otevřely a Doktor vystrčil hlavu do chladného rána. V tomto svém vtělení přijal Doktor podobu vysokého muže s úzkým obličejem, rozcuchanými stříbrošedými vlasy a jasnýma očima orámovanýma neukázněným, výrazným obočím.

Když se ujistil, že dorazili na správné místo, vystoupil z TARDIS a pokynul mladé ženě s drobným obličejíkem, aby ho následovala.

„Tak kde to teda jsme?“ zeptala se Clara a nedůvěřivě se kolem sebe rozhlédla. „Ve vzdálené minulosti? Nedozírné budoucnosti? Na mimozemské planetě, která se čirou náhodou podobá anglickému venkovu?“

„Wiltshire,“ odpověděl Doktor s kamennou tváří.

„Wiltshire?“ zopakovala Clara a posměšně na něj pokývala hlavou. „Ty mi skutečně dopřáváš jen ta nejexotičtější zákoutí vesmíru.“

„To nezávisí tak úplně na mně,“ odbyl ji Doktor a pomalu se rozhlédl po okolí. „TARDIS zaznamenala rozladění menhirových řad.“

„Menhirových řad?“

Clara na něj nevěřícně pohlédla. „Neříkej mi, že ses regeneroval v hipíka.“

„Tak abys věděla, mé tamburínové sólo bylo jedním ze zlatých hřebů Woodstocku. Aha, tak tady teda jsme…,“ řekl Doktor, přimhouřil oči a zaostřil skrze řídnoucí mlhu na vzdálenou věž kostela. „Což by mělo znamenat, že…“ Prstem narýsoval pomyslnou čáru vzduchem od věže k TARDIS a pak dál až na opačnou stranu pole.

„Tudy!“ zavelel a vydal se mlhou s rukou stále nataženou vpřed jako strašák do zelí nasoukaný do obleku a bot. Clara si jen odevzdaně povzdechla, zabouchla za sebou dveře TARDIS a vyrazila za ním.

Jakmile se rozednilo, Kevin seběhl dolů, obul si na pyžamo holínky, odemkl zadní dveře a vykročil opatrně směrem k místu, kde v noci spatřil lišku.

Tiše doufal, že tam nebude nic k vidění a celou podívanou minulé noci bude moct pustit z hlavy jako pouhý výplod bujné představivosti. Když však došel ke vzdálenému konci zahrady, spatřil v záhonku hnědorudý chomáč.

Kevin nervózně přikročil k pozůstatkům mrtvé lišky. Vypadaly podivně — jaksi scvrkle. Z otcovy zeleninové zahrádky vytáhl odloženou bambusovou hůlku a dloubl do mršiny. Jakmile to udělal, liška se propadla sama do sebe a Kevin ke svému zděšení zjistil, že na ní nezůstalo vůbec žádné maso. Nic než kůže a kosti — pouhá skořápka.

Kevin přidřepl, aby si mohl lišku lépe prohlédnout, a v křovinách cosi zašelestilo. Vzhlédl a spatřil podél plotu, který odděloval tuto zahradu od sousedovy, cupitat jakési lesklé stvořeníčko. Sevřel hůlku a odstrčil větve stranou, aby na ně lépe viděl.

Tvor sebou ale znenadání mrsknul a zmizel v díře v zemi. Kevin do díry dloubl klacíkem. Byla asi tak velká jako králičí nora, ale ať už ji vyhloubilo cokoliv, králík to nebyl. Kevin si byl jistý, že vidí, jak se ve tmě pod zemí něco pohybuje. Jakási mokrá černá stvoření.

Naklonil se blíž.

„Kevine?“

Z kuchyňských dveří zazněl hlas jeho matky a Kevin sebou trhnul. „Co tam, prosím tě, děláš v pyžamu? Vždyť zase přijdeš pozdě do školy. Mazej zpátky!“

„Už jdu.“

Kevin naposledy rýpnul do díry, upustil bambusovou hůlku a pospíšil si zpět dovnitř.

Jakmile se za ním zabouchly dveře, z nory vykoukla černá lesklá hlavička a ranním vzduchem zaškubala dlouhými tykadly.

Clara vykračovala po vyšlapané pěšině vedoucí mezi poli a vychutnávala si ticho, kterým se vyznačuje anglický venkov. Málokdy se jí naskytla příležitost užít si takovýchto chvílí klidu. Život s Doktorem — a ostatně i život se žáky coalhillské školy — býval obyčejně spíš ztřeštěný.

Na chvíli se zastavila, zavřela oči a zaposlouchala se do bzukotu včel v lučním kvítí, krákání vran a vzdáleného hučení traktoru. Shoreditch takhle pokojný nikdy nebyl. Napadlo ji, zda by si to na venkově užil Danny Pink. Nepůsobil sice jako vesnický typ, ale na druhou stranu, u něj člověk nikdy neví. Až se vrátí, třeba by mohla navrhnout nějaký výlet, naplánovat pěknou procházku, najít hospůdku se zahrádkou a zajít na oběd.

Došlo jí, že se příliš zasnila, a tak rychle vyrazila dál po stezce. Konečně dohnala Doktora a přistihla ho, jak dřepí v samém středu širokého kruhu stojících kamenů a kontroluje sonický šroubovák.

Kamenů tu byl asi tucet — některé z nich byly pouhé skalnaté pahýly, jiné zase vyšší než ona. Každý z nich však byl popsán spirálovitými keltskými znaky, s drážkami již notně ohlazenými. Však také kameny celá staletí vzdorovaly britskému počasí.

„Nu dobrá,“ zamumlala si pro sebe. „Tak tedy menhirové řady.“

Mezitím se Doktor postavil a sonickým šroubovákem skenoval vzduch nad jejich hlavami.

„Co to děláš?“

„Kontroluju, zda tu v hyperprostoru nad kruhem není chycena kosmická loď.“

„A… to se stává často?“

„Častěji než bys řekla. Tentokrát ale ne.“ S cvaknutím šroubovák zavřel a strčil si ho do kapsy kabátu. „Je ale zřejmé, že energetický signál, který zachytila TARDIS, pocházel odsud.“ Mávl na kameny stojící kolem nich. „Ale trochu se netrefila s načasováním, holka stará. Je to tu zcela nečinné. Už celá léta.“

„A tos poznal jak?“

„Jeden z kamenů chybí,“ odvětil Doktor a ukázal na mezeru, kde stál namísto kamene nízký patník.

K patníku byla přibitá malá plaketa s krátkým povídáním o dějinách kruhu. Clara k němu přešla a dala se do čtení: Králova stráž je památkou z doby bronzové nacházející se na území vesnice Ringstone ve Wiltshiru. Její přesný účel nám zůstává utajen, ale nejpravděpodobnějším vysvětlením je, že kameny kdysi sloužily jako astrologický kalendář. Během německého náletu za druhé světové války byl kruh poškozen.

Clara se zamračila. „Proč proboha bombardovali Němci nějakou ospalou wiltshirskou vísku?“

Doktorův výraz potemněl. „Copak ozbrojené síly kdy potřebovaly kloudný důvod něco bombardovat?“

Clara si v duchu vynadala. Od té doby, co se naposled regeneroval, Doktora všechno, co se byť jen vzdáleně týkalo armády, vyloženě dráždilo. To by samo o sobě nebyl takový problém, nebýt toho, že Clařin nový přítel — její potenciální nový přítel — byl bývalý voják.

Změnila téma. „Takže se projdeme do vesnice? Co takhle najít místo, kam bychom mohli zajít na snídani?“

„Ty běž, já zkusím přijít na kloub tomu, k čemu tady tenhle kruh sloužil. Třeba když se mi povede zjistit, co měl ten chybějící kámen za piktogram…“

Doktor zašmátral po kapsách a vytáhl malý kousek křídy. Rychlými, přesnými tahy začal na betonový patník čmárat zatočené keltské vzorce.

„Ty seš ale vandal,“ prohlásila Clara přísně.

Doktor neodpověděl, jen na ni vrhnul zlostný pohled.

„Jak myslíš,“ řekla Clara a pokrčila rameny. „Ale pak to na mě nesváděj, až tě zabásne zdejší policie.“

„V takovém případě budu spoléhat na to, že mi napíšeš ukázkové dobrozdání,“ odvětil Doktor. Začal rázovat od kamene ke kameni a prohlížet si symboly. Po chvíli se vrátil k patníku, vymazal rukávem pár svých křídových čar a místo nich nakreslil další.

Clara se už už chystala odseknout, že napsat dobrozdání někomu, kdo se teprve nedávno od základů změnil, by mohlo být trochu obtížné, ale rozmyslela si to. Pořád si ještě na nového Doktora zvykala. Svému Doktorovi rozuměla, vždycky dokázala odhadnout hranice jejich vztahu. U tohoto si však už nebyla tak jistá…

Prostě jen chvíli potrvá, než mu přijde na kloub, to je všechno.

Nechala Doktora, ať si čmárá, a vydala se po pěšině směrem k vesnici.

Kevin si nervózně zkontroloval hodinky. Už čeká na zastávce skoro dvacet minut. Přijede pozdě do školy. Už zase.

Nebylo to fér. Tentokrát za to přece nemůže. Na zastávku dorazil dokonce s předstihem — autobus se prostě neukázal. Ale to jeho učitele ani rodiče nebude zajímat. Dali jasně najevo, že další pozdní příchod nebudou tolerovat, ať k němu má důvod, jaký chce.

A do školy to trvalo asi čtvrt hodiny. Když vyrazí rovnou, třeba to ještě stihne a ušetří si další odpoledne po škole.

Kevin se naposledy rozhlédl, aby se ujistil, že se autobus neblíží. To by mu tak bylo podobné, aby dorazil zrovna v okamžiku, když se rozhodl jít pěšky.

A vtom Kevinovi došlo, že zatím neviděl vůbec žádný provoz. Sice se nedalo říct, že by v Ringstone někdy měli dopravní špičku, ale většinou tudy projelo aspoň něco.

Kevin pokrčil rameny. Třeba se stala nehoda. Takhle zjara silnici vždycky přebíhaly ovce. A jehňata jako by vůbec neměla smysl pro dopravní pořádek. Bylo běžné, že jim auta musela uhýbat a končila pak někdy v příkopě.

Kevin vyrazil svižným tempem a utěšoval se, že pokud je silnice zablokovaná, třeba nebude jediný, kdo se opozdí. Po cestě si vzpomněl na pozůstatky lišky, které našel na zahradě. To bylo nechutné. A určitě to mělo něco do činění s tím černým tvorem, kterého spatřil v noře. Byl by odpřisáhl, že šlo o nějaký druh hmyzu, jenže na to byl moc velký. A Kevin dobře věděl, že v Británii žádný takový hmyz nemají.

Vzduchem zaznělo hluboké zabzučení a Kevin poplašeně vzhlédl. Snad to nakonec není autobus? V tu chvíli mu nad hlavou prosvištělo cosi tak velkého, že se musel skrčit. Otočil se a vytřeštil nevěřícně oči.

Na plotě seděl komár. Ale jaký! Určitě aspoň tak velký jako Kevinova ruka. Naklonil hlavu na stranu, potřásl křídly a začal si svýma složenýma očima Kevina chladně prohlížet. Kevin, kterého ta podívaná zároveň uchvacovala i odpuzovala, se odvážil o krok blíž, aby si mohl tvora lépe prohlédnout. Ten však v tu ránu vyrazil do vzduchu, až mu křídla zadrnčela.

Komár vylétl vpřed, Kevin klopýtl a zděšeně se po něm ohnal. Udeřil ho do hubeného trupu a komár ve změti svých dlouhých nohou hlasitě dopadl na asfalt.

Kevin se dal na ústup a srdce mu bilo jako zvon. Komár se mezitím svíjel na vozovce a snažil se postavit. Kevin se rozhlédl a horečně kolem sebe hledal něco, čím by se ubránil. Koutkem oka zachytil jakýsi záblesk v živém plotu. Byl to křiklavý květovaný deštník, který pravděpodobně odletěl během nedávné bouřky. Kevin ho popadl a usilovně se jej snažil vyprostit z keře. Kovové drátky byly zohýbané a pokroucené a ne a ne se pustit hustého větvoví.

Za zády zaslechl hluboký basový bzukot komářích křídel. Neodvážil se ohlédnout, a místo toho ze všech sil zacloumal deštníkem. Konečně se mu ho za zvuků párající se látky podařilo vyprostit.

S výkřikem zděšení se obrátil a ohnal svou improvizovanou zbraní. Komár byl přímo za ním. Deštník ho zasáhl a něco odporně zakřupalo. Zápasící komár se zachytil do třepetající látky, vytrhl Kevinovi deštník z ruky a padl na zem.

Kevin neváhal. Přiběhl ke vzdouvající se třepetavé hroudě a kopal do ní, dokud to děsivé bzučení konečně neumlklo.

Ustoupil, zalapal po dechu a celý se rozechvěl. Pestře vzorovaným deštníkem začala prosakovat hustá žlutá tekutina. Vtom však k němu z okolních polí dolehlo další příšerné bzučení a z vysoké trávy vzlétlo hned pět nebo šest dalších hubených tělíček.

Kevin se obrátil a vzal nohy na ramena.

Clara šla po pěšině, která vedla od kamenného kruhu podél železničního náspu. Na dřevěném rozcestníku se dočetla, že Centrum obce Ringstone je na jednu stranu a Wyndham zase tři míle na druhou. Právě se chystala vydat dolů do vesnice, když vtom podél cesty v opačném směru spatřila podchod. Zdálo se jí, že přímo u vchodu cosi visí. Cosi, co vypadá, jako by to někdo zabalil do prostěradla.

Claře to nedalo a musela se podívat, co to je. Když přikročila blíž, polil ji náhlý chlad. Uvědomila si, že udělala šerednou chybu. To, co se vzdouvalo u vchodu do tunelu, nebylo prostěradlo. Byla to pavučina.

A v ní lidské tělo.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Prolog

1