Roosevelt and Stalin: Portrait of a Partnership

Copyright © Susan Butler, 2015

Translation © Jan Sládek, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-877-1

ISBN mobi 978-80-7462-898-6

Na památku 405 000 amerických a 27 000 000 ruských obětí druhé světové války

1. VÁLKA A CESTA DO EVROPY

Ve čtvrtek ráno, 11. listopadu 1943, v den dvacátého pátého výročí uzavření příměří, které ukončilo první světovou válku, prezident Roosevelt vyjel v kabrioletu, na jehož kapotě vlála americká a prezidentská vlajka, z Bílého domu a vyrazil ulicemi hlavního města. Měl namířeno na Arlingtonský národní hřbitov, kde se chtěl poklonit u hrobu neznámého vojína. Ve městě panovala sváteční atmosféra: Na domech byly vyvěšené vlajky a všechny banky měly zavřeno. Když prezident dorazil na hřbitov a vydal se k hrobu, nad údolím řeky Potomac zaburácelo jednadvacet dělostřeleckých salv.

Přesně v jedenáct hodin, tedy v okamžik, kdy bylo podepsáno příměří, stál prezident Roosevelt prostovlasý mezi svým vojenským poradcem generálem Edwinem „Pa“ Watsonem a viceadmirálem Wilsonem Brownem před hrobem neznámého vojína. Bylo chladno a sychravo, na stromech nebylo skoro žádné listí a foukal ledový vítr. Prezident měl přes ramena přehozen tmavý armádní plášť, který často nosil při krátkých vyjížďkách z Bílého domu. Na jedné straně stál armádní trubač, na druhé voják se žlutými a červenohnědými chryzantémami. Vojenská kapela zahrála hymnu a poté následovala obvyklá chvíle ticha. Když skončila, admirál Brown uchopil věnec a v zastoupení prezidenta ho položil na hrob. Ozvalo se čtvero víření bubnů a trubači zahráli slavnostní fanfáry.

Po krátkém slavnostním obřadu nasedl prezident do svého vozu a za zvuku další salvy tvořené jednadvaceti výstřely, které se stejně jako předtím rozlehly nad celým údolím, vyjel ze hřbitova. Členové Sněmovny reprezentantů si den připomněli vzpomínkovými proslovy, v nichž se většinou shodovali, že je třeba najít způsob, jak zajistit, aby budoucí mír vydržel déle než ten předchozí. Senát v době konání oslav nezasedal.

Franklin Delano Roosevelt byl desátým rokem prezidentem Spojených států a celá země již dva roky bojovala v druhé světové válce. Večer vyjížděl prezident z Bílého domu podruhé, tentokrát za deště, ale na rozdíl od rána ho opouštěl nenápadně. Měl namířeno na námořní základnu v Quantiku ve Virginii, kde kotvila loď USS Potomac, elegantní, bílá, padesát metrů dlouhá prezidentská jachta, kutr pobřežní stráže rozšířený o horní palubu a prezidentskou kajutu. Měl na ní absolvovat první část osmadvacet tisíc kilometrů dlouhé plavby do Teheránu, vodami Atlantického oceánu, kde na ni číhala početná smečka nepřátelských ponorek. Čekala ji cesta přes půl světa až do vzdáleného Íránu, kde se měl prezident poprvé setkat s Josifem Vissarionovičem Stalinem, absolutním vládcem Sovětského svazu a svým ideologickým nepřítelem. Toto setkání mělo pro oba mimořádný význam – a neméně důležité bylo pro celý svět.

Roosevelta doprovázel jeho nejbližší poradce Harry Hopkins, který dohlížel na implementaci Zákona o půjčce a pronájmu, v jehož rámci Spojené státy poskytovaly Sovětskému svazu masivní materiální pomoc, dále s ním cestoval také vedoucí kanceláře admirál William Leahy, prezidentův osobní lékař viceadmirál doktor Ross McIntire, admirál Brown, generál Watson a korvetní kapitán George Fox, Rooseveltův fyzioterapeut. Prezidentská limuzína k lodi dorazila za tmy. Zastavila ve zdánlivě opuštěných docích stranou zvědavých pohledů novinářů a veřejnosti, kde na ně čekala prezidentská jachta Potomac. Na palubě bylo již vše připraveno.

Přesně šest minut poté, co prezident se svým doprovodem vstoupil na loď, jachta vyplula po řece Potomac do virginského přístavu Cherry Point ve zhruba sto kilometrů vzdálené zátoce Chesapeake, kde bude kotvit přes noc.

Něco málo po deváté následujícího rána prezidentská jachta připlula k bitevní lodi USS Iowa, kotvící v hlubší části zátoky. Přiblížila se k jejímu boku, Roosevelta usadili na provizorní sedák a na laně ho ze zadní sluneční paluby prezidentské jachty Potomac přemístili na hlavní palubu Iowy, přímo ke střelecké věži číslo tři. Když dokončili přesun veškerého doprovodu, Potomac se začal pomalu vzdalovat. Jeho kapitán měl za úkol křižovat mimo dohled svého dobře známého domovského přístavu, aby si novináři, kterým určitě neuniklo, že prezident opustil hlavní město, mysleli, že vyrazil na další ze svých soukromých výletních plaveb na palubě jachty, jíž se všeobecně přezdívalo „plovoucí Bílý dům“, neboť prezident na ní trávil skutečně hodně času.

Roosevelt moře odjakživa miloval. Jako chlapec často trávil léto na kanadském ostrově Campobello, kde se naučil řídit otcovu čtrnáctimetrovou plachetnici Půlměsíc. Nevynechal žádnou příležitost k vyjížďce a velmi záhy si počínal jako zkušený kapitán. Když ve třiceti devíti letech onemocněl obrnou a ochrnul, koupil si na Floridě hausbót, kde často vydržel i několik měsíců v kuse.

Nyní se těšil na plavbu na palubě Iowy, nejnovější, největší a nejrychlejší bitevní lodě amerického námořnictva, kterou pro něj zařídili tak, aby co nejlépe vyhovovala jeho potřebám. Instalovali na ni výtah a rampy, po nichž mohl na kolečkovém křesle překonávat jícnové roubení a další překážky na palubě. A nechybělo tu ani další vybavení, které nezbytně patřilo ke všem místům, kde Franklin Delano Roosevelt pobýval: Vanu opatřili železnými úchyty, s jejichž pomocí se prezident mohl zvednout přes okraj, toaletu umístili přesně do výšky jeho kolečkového křesla a zrcadlo zase dostatečně nízko, aby se mohl vsedě pohodlně oholit. V kajutě měl k dispozici své oblíbené kožené čalouněné sklápěcí křeslo.

Půl hodiny poté, co ho přemístili na palubu, již mohutná loď plula plnou parou. Na prezidenta na ní čekali všichni nejvýznamnější představitelé ozbrojených sil Spojených států: náčelník generálního štábu generál George C. Marshall, velitel vzdušných sil Spojených států H. H. „Hap“ Arnold, velitel Armádní týlové služby generál Brehon B. Somervell, vrchní velitel amerického námořnictva admirál Ernest J. King a vedoucí prezidentovy kanceláře admirál William Leahy. Skupinu doplňovali další čtyři generálové, tři admirálové a asi padesát štábních důstojníků nižších šarží. Roosevelt si výslovně přál, aby příchod na Iowu proběhl bez veškerých oficialit a vzhledem k omezením souvisejícím s válečným stavem nad lodí nevlály vlajky. O prezidentovo bezpečí se jako vždy staralo osm mužů z tajných služeb.

Tak začala Rooseveltova cesta za Josifem Vissarionovičem Stalinem, na setkání, o něž prezident Roosevelt usiloval již celé dva roky a které se dlouho nedařilo zorganizovat.

Roosevelt a Churchill si Casablanku společně vybrali v lednu téhož roku, neboť se jim zdálo, že je to místo, které by mohlo Stalinovi vyhovovat. „Snažíme se Stalina přesvědčit, aby konečně přijel,“ svěřil se Roosevelt Mikeu Reillymu, vedoucímu zpravodajské služby v Bílém domě, s nímž mluvil na pracovním setkání během cesty. A razantně k tomu dodal: „Dál než do Casablanky za ním v žádném případě nepojedu.“ Stalin ale vytrvale odmítal všechna místa, která prezident navrhoval, a Roosevelt nakonec přes své původní odhodlání neustoupit přece jen povolil: Nyní za Stalinem cestoval o tisíce kilometrů dál.

V Teheránu chtěl Roosevelt prosadit to, na čem mu nejvíc záleželo: Toužil ustavit a vybudovat mezinárodní organizaci, která by se stala efektivnější verzí Společnosti národů a sdružovala by všechny národy světa. Byl přesvědčen, že taková organizace se může stát nejlepší, nejspíše jedinou zárukou budoucího míru. Podle jeho představ měla být fórem, na němž by mohly všechny členské státy probírat své stížnosti a diskutovat o problémech celého světa. A v některých situacích by nová organizace měla i právo aktivně do světového dění zasahovat. Roosevelt plánoval, že v čele organizace budou stát čtyři světové velmoci – Spojené státy, Sovětský svaz, Velká Británie a Čína –, které budou společně plnit roli jakýchsi světových policistů. Tato čtyřka bude mít větší pravomoce než ostatní státy a po skončení války na ní bude ležet úkol zajistit klid a mír.

Stalin pohlížel na Rooseveltův plán velmi kriticky. Válka zásadním způsobem překreslila mocenskou mapu světa, na níž podle něj zůstaly jen dvě supervelmoci: Spojené státy a Sovětský svaz. Roosevelt si uvědomoval, že bez Stalinovy podpory žádná mezinárodní organizace nevznikne. Pokud se mu ale podaří Stalina přesvědčit, Organizace spojených národů, jak ji sám předem pojmenoval, by se mohla stát první skutečně funkční celosvětovou vládou.

Roosevelt očekával, že první setkání se Stalinem nebude nijak snadné, ovšem domníval se, že je na obtížnou konfrontaci plně připraven. Doufal, že na Stalina zapůsobí silou intelektu, pevným postojem a především svou mimořádnou osobností. Současně chtěl, aby se vůbec nejparanoidnější vládce cítil bezpečně. Musel ho přesvědčit, že jeho názory na poválečné uspořádání světa odpovídají Stalinovým zájmům – že Rusko bude hrát jednu z hlavních rolí.

Franklin Delano Roosevelt se podrobně a pečlivě seznámil se všemi dostupnými materiály o Stalinovi. Věděl, že je Gruzínec, je o něco víc než dva roky starší než on a že se narodil na jižním okraji Ruska do velmi chudé rodiny. Jeho otec byl alkoholik a matka, která si všimla, že synovi nechybí inteligence, přesvědčila místní církevní představitele, aby chlapci poskytli církevní vzdělání. Ze Stalina se ale stal rebel; zavrhl své rodné jméno Džugašvili a zvolil si nové – Stalin (Muž z ocele). Později zaujal samotného Lenina a nakonec se stal jeho nástupcem. Stalin měl podobně jako Roosevelt fyzickou vadu: Na levé noze měl dva prsty srostlé, takže při chůzi lehce kulhal. Jako dítě ho navíc srazil koňský povoz, což bylo po celý zbytek života patrné na tom, jak pohyboval levou rukou.

Roosevelt měl o Stalinovi různé, často protichůdné zprávy. Ptal se na něj několika málo lidí, kteří se s ním osobně setkali. Jedním z nich byla Anna Louise Strongová, zakladatelka týdeníku Moscow News, zaměřeného na americké čtenáře, která později vzpomínala, že Roosevelt se ze všeho nejvíc, takřka posedle, zajímal o Stalinovu povahu. (Strongová si ze setkání se Stalinem na rozdíl od mnoha dalších lidí odnesla dojem, že „je to ten nejpříjemnější člověk, s kterým se kdy setkala“.) Roosevelt samozřejmě věděl o Stalinově násilnické minulosti. Byl si vědomý toho, že se má setkat s nelítostným mužem, jenž nechá uvěznit nebo popravit každého, kdo se mu postaví do cesty. V roce 1930 ho přirovnal k Mussolinimu. A jak je všeobecně známo, v roce 1940 před skupinou studentů na návštěvě v Bílém domě poznamenal, že Stalinova diktatura „se svou absolutní povahou nijak neliší od všech ostatních diktatur světa“ a že Stalin je přímo zodpovědný „za smrt tisíců nevinných obětí“. O povaze sovětského vládce si nedělal nejmenší iluze, ale současně se nijak nemínil vměšovat do vnitřních záležitostí Sovětského svazu. Stalina nezbytně potřeboval a byl přesvědčen, že Stalin možná ještě víc potřebuje jeho. Při jednom z hovorů se svým osobním lékařem viceadmirálem Rossem McIntirem na palubě bitevní lodě Iowa Roosevelt poznamenal: „Spoléhám na jeho pragmatismus. Předpokládám, že války už musí mít plné zuby.“

Roosevelt připravil egyptskou předehru: Čtyřdenní konferenci v Káhiře za účasti Winstona Churchilla a Čankajška a – jak doufal – také Vjačeslava Michajloviče Molotova, sovětského lidového komisaře (ministra; pozn. překl.) zahraničních věcí, druhého nejmocnějšího muže Sovětského svazu. Všichni zmínění představitelé měli dorazit i se svými vojenskými poradci. Poté měl Roosevelt spolu s Churchillem a Molotovem nasednout do letadla a vydat se na krátkou cestu do Teheránu, kde se setkají se Stalinem. Na Káhirské konferenci měly všechny čtyři země společně začít slaďovat své strategické plány a cíle – měly se „pustit do práce“.

Přesně tak to Roosevelt prezentoval Stalinovi. Roosevelt chtěl prosadit požadavek, aby se Čína stala z politického pohledu čtvrtou světovou velmocí, přestože z ekonomického hlediska byla stále velmi slabá a kromě občanské války musela odrážet japonskou invazi. Když se ale Stalin dozvěděl, že v Káhiře by měl být přítomen i čínský vůdce, zrušil Molotovovu cestu a do Egypta neposlal ani ruské vojenské představitele. Obával se, že kdyby se Japonci dozvěděli, že Molotov se setkal s generalissimem Čankajškem, mohli by uzavřít vladivostocký přístav, který byl za války pro Sovětský svaz mimořádně důležitý, nebo by dokonce mohli aktivovat Kuantungskou armádu na hranicích Mandžuska. Roosevelt se o Stalinově rozhodnutí dozvěděl až na lodi uprostřed Atlantského oceánu.

Bylo to pro něj zklamání, ale nešlo o nijak zásadní komplikaci, neboť Káhirská konference měla být tak jak tak především signálem světové veřejnosti. Roosevelt patřil k těm americkým prezidentům, kteří na publicitu kladli mimořádný význam. Nesetká se sice se sovětským zástupcem, ale reakce na rozhovor s Čankajškem, navíc na tak zajímavém, exotickém místě, bude jistě veskrze kladná.

Roosevelta strašily vzpomínky na Společnost národů, organizaci, která tak tragicky selhala. Prezident Woodrow Wilson měl sen a také vůli ho prosadit, ale chyběly mu státnické a diplomatické schopnosti, aby ho dokázal realizovat. Během konání Versailleské mírové konference působil Roosevelt v Paříži jako náměstek ministra námořnictva a dohlížel na postupné stahování amerických válečných lodí z francouzských přístavů. Bezmocně tehdy sledoval, jak spojenci Wilsona tlačí do kouta a nutí ho souhlasit s nepřiměřeně tvrdými podmínkami, které byly výsledkem jejich touhy po pomstě: Šlo o cenu za jejich souhlas se vstupem do Společnosti národů. Do Spojených států se Roosevelt vracel stejně jako Wilson na lodi George Washington. Při obědě v prezidentově kajutě zaslechl, jak Wilson vzletně prohlásil: „Spojené státy musely souhlasit, jinak by zlomily světu srdce.“ O významu nové světové organizace Roosevelt nijak nepochyboval, ale dobře věděl, že Wilson musí po návratu domů o podmínkách členství ve Společnosti národů informovat Senát, kde na něj čekali klíčově důležití republikánští senátoři, které prezident do vyjednávání nijak nezapojil a zcela je ignoroval.

Wilson musel v Senátu odrážet ostré výpady, a tak se rozhodl bitvu přenést do celých Spojených států. Bojoval sice jako lev, ale moc to nepomáhalo. Roosevelt pozoroval, jak prezident chřadne a jak mu ubývá sil.

Jeho sen o nové světové organizaci od něj plně převzal. Spolu s ministerstvem zahraničí na přípravách začal pracovat již v roce 1939, tedy v době, kdy Hitler odstartoval svou vítěznou cestu Evropou. Roosevelt chtěl za každou cenu uspět a byl odhodlán udělat pro to vše, co bylo v jeho silách. Současně se ale poučil z Wilsonova neúspěchu – a jednu věc věděl zcela jistě, totiž že nestačí stanovit si chvályhodný cíl a z pozice prezidenta Spojených států ho přednést nadšenému, ochotně naslouchajícímu světu. Moc dobře si pamatoval, jak Wilson uchvátil svými čtrnácti body a jak to nakonec dopadlo. Věděl, že pokud chce uspět, musí si zajistit podporu spojenců a získat na svou stranu Senát, a to vše, ještě než skončí válka.

Wilsonův portrét měl Roosevelt pověšený nad krbovou římsou v Oválné pracovně, kde se svými poradci pracoval na svých proslovech. Jeden z jeho spolupracovníků, kteří mu pomáhali při jejich psaní, a současně životopisec a přítel Robert E. Sherwood vzpomíná, jak Roosevelt často vzhlížel od papírů a zadíval se na Wilsona: „Neustále myslel na Wilsonův tragický neúspěch. Stále si připomínal jeho chyby.“

Roosevelt předem označil klíčově důležité skupiny, jejichž členy je třeba přesvědčit. Věděl, že s nimi musí dosáhnout shody, což se mu podaří pouze v případě, že ho uznají jako svého vůdce, který jim může přinést žádaný prospěch. Než se však jednotlivé skupiny ujmou svých úkolů, veškerá zodpovědnost spočívala na prezidentovi.

Roosevelt si vzal k srdci radu A. Lawrence Lowella, rektora Harvardovy univerzity, k němuž kdysi jako student prvního ročníku docházel na kurz politologie. Vyslechl ji během pravidelné výroční večeře v Harvardově klubu v lednu 1933 v New Yorku, konané na Rooseveltovu počest – tehdy byl právě zvolen do úřadu a sestavoval svůj kabinet a vybíral klíčové spolupracovníky do Bílého domu. Lowell vystoupil jako hlavní řečník a směrem k Rooseveltovi prohlásil, že člověk stojící v čele americké exekutivy musí aktivně vystupovat nejen při jednání s Kongresem a členy svého kabinetu, ale také ve styku s veřejností. Ujistil ho, že pokud se bude těchto zásad držet, dosáhne toho, oč usiluje. Rooseveltův spolužák z Harvardu Louis Wehle, který s ním pracoval ve studentském časopise Crimson, vzpomíná, že prezident Lowellovi zjevně „soustředěně naslouchal… a na konci jeho proslovu byl hluboce pohroužen do svých myšlenek“.

Dva dny před odjezdem do Teheránu Roosevelt předsedal slavnostnímu obřadu ve Východním sále Bílého domu, kterého se účastnili zástupci čtyřiceti čtyř zemí. Společně seděli u dlouhého stolu a podepisovali smlouvu ustavující Správu Spojených národů pro pomoc a obnovu (United Nations Relief and Rehabilitation Administration; UNRRA). Veřejnosti ale tento první úřad Organizace spojených národů představil teprve v den výročí podepsání příměří, kdy se mu dostalo největší pozornosti. UNRRA měla být financována příspěvky všech zúčastněných států (ve výši jednoho procenta hrubého národního produktu) a měla pomáhat obyvatelům velkých světových měst zničených válkou, kteří potřebovali potraviny, oblečení a střechu nad hlavou. Ředitele Herberta Lehmana, guvernéra státu New York, podle článku v New York Times z téhož dne vybrali zástupci pouze čtyř zemí: Spojených států, Velké Británie, Sovětského svazu a Číny. Za vznikem Správy Spojených národů pro pomoc a obnovu – mezinárodní podpůrné organizace s mezinárodním personálem podléhající mezinárodní kontrole – stáli Rusové. Byl to jejich nápad, jejich představa, jak postavit válkou rozvrácené země zpátky na nohy. Když se Stalin dozvěděl, že Roosevelt chce, aby v čele poválečného světa stály čtyři hlavní velmoci, souhlasil, že společně vytvoří výkonný výbor Správy Spojených národů pro pomoc a obnovu.

Zmínka o čtyřech hlavních zemích byla pro Roosevelta mimořádně důležitá. Chtěl, aby si svět zvykl na jeho představu, že klíčovými hráči Organizace spojených národů, kterou přivedl na svět 1. ledna 1942, a „světovými dohlížiteli“ budou čtyři nejvýznamnější mocnosti světa. První den nového roku, pouhé tři týdny po útoku na Pearl Harbor, se Roosevelt v pracovně Bílého domu setkal s Winstonem Churchillem, jenž právě pobýval v hlavním městě Spojených států a zastupoval Velkou Británii, dále se sovětským velvyslancem Maximem Maximovičem Litvinovem a čínským ministrem zahraničí T. V. Soongem a společně s nimi za Spojené státy podepsal deklaraci Spojených národů. První dokument Organizace spojených národů byl prvním krokem Rooseveltova velkolepého plánu. Signatáři deklarace se zavazovali „chránit život, osobní svobodu, nezávislost a svobodu vyznání“. Prohlašovali, že budou „společně bojovat proti divokým a brutálním silám usilujícím o nadvládu nad světem“, a souhlasili „se závazkem všech vlád …, že odmítnou všechny návrhy na separátní příměří či mír“. Zbývajících dvacet dva zemí připojilo své podpisy následujícího dne; jednotliví zástupci se podepisovali v abecedním pořádku.

Na název nové organizace přišel Roosevelt jednou večer během Churchillovy návštěvy v Bílém domě. Oba muži probírali různé názvy a postupně jeden za druhým zavrhovali. Seděli spolu dlouho do noci a rozcházeli se v okamžiku, kdy spolu diskutovali o zemích spojených v boji proti agresi. Když Roosevelt usínal, v hlavě mu stále dokola znělo slovo „spojený“. A druhý den časně ráno měl jasno: Nová organizace se bude jmenovat Organizace spojených národů.

Nemohl se dočkat, co na to řekne jeho host, takže vynechal snídani a požádal osobního asistenta, aby ho odvezl ke dveřím Churchillova pokoje. Britský premiér nocoval na stejném podlaží jako prezident, o kousek dál v Růžovém pokoji. Roosevelt zaklepal. Churchill ho pozval dál, ale současně se omluvil, že je právě v koupelně. Po pár okamžicích z ní ale znenadání vyšel. Stál uprostřed místnosti, jejíž stěny zdobily obrazy s výjevy z viktoriánské Anglie, a vůbec nevypadal „jako předseda vlády“. Podle Roosevelta připomínal spíš „růžolícího cherubína“.

Podle Rooseveltových vzpomínek následovala stručná konverzace. „Už to mám, Winstone. Bude to Organizace spojených národů,“ pronesl vítězoslavně prezident Spojených států.

„V pořádku!“ odvětil Churchill.

V Káhiře se chtěl Roosevelt setkat s generalissimem Čankajškem, předsedou čínské nacionalistické vlády, s kterým chtěl probrat čínskou účast ve válce s Japonskem. Boje na čínském území probíhaly velmi špatně a Roosevelt se obával, že Číňané by se mohli z války stáhnout. „Čankajškovy jednotky vůbec nebojují, přestože v novinách se píše něco jiného,“ svěřil se svému synovi Elliottovi. Roosevelt chtěl generalissima podpořit a posílit jeho odhodlání k boji. Neméně důležité bylo ale jejich setkání z pohledu dopadu na veřejné mínění, neboť mělo Čínu představit jako čtvrtou velmoc Organizace spojených národů – jako čtvrtého světového dohlížitele. Cit i rozum Rooseveltovi napovídaly, že Asie musí hrát v nové organizaci významnou roli; bez Číny by nebyla skutečným zástupcem celého světa. Současně ale věděl, že Churchill ani Stalin jeho pohled nesdílejí. Čínu přijali pouze na jeho naléhání.

Bez výhledu na teheránské setkání se Stalinem, jen kvůli Číně, by ale Roosevelt do Káhiry nejspíš necestoval. Čankajška si mohl pozvat k sobě do Washingtonu; paní Čankajšková dokonce pobývala v Bílém domě na jaře předchozího roku. A Churchill ho v Bílém domě navštívil mnohokrát. Roosevelt začal setkání s Churchillem a Čankajškem v Káhiře připravovat teprve pár týdnů předem, poté co mu ministr zahraničních věcí Cordell Hull po moskevském rozhovoru se Stalinem telegraficky sdělil, že generalissimus je nakloněn rozhovorům a že je ochoten zúčastnit se setkání někde na Blízkém východě. Nejdůležitější ale bylo, že Stalin ministra požádal, aby Rooseveltovi vyřídil, že „[Sovětský svaz] bezprostředně po skončení války … zaútočí na Japonsko“. Káhira se zdála být vhodnou zastávkou na cestě do Teheránu.

Všechna významná setkání na nejvyšší úrovni během války měla svá kódová jména. Pro setkání v Teheránu byl zvolen název „Heuréka“, což bylo podle Roosevelta velmi příhodné, neboť právě toto slovo údajně pronesl Archimédes, poté co ve vaně objevil základní přírodní zákon související s objemem těles. A teheránské setkání nepopiratelně bylo Rooseveltovým úspěchem. Usiloval o něj víc než rok. Pravidelně si se Stalinem vyměňovali dopisy a zprávy – celkem jich bylo hodně přes stovku a většinou se týkaly amerických a britských válečných plánů, problémů a pokroku v oblasti dodávek zbraní, jídla, letadel, tanků, pohonných hmot a surovin pro sovětské továrny a v poslední době také podmínek italské kapitulace –, v kterých Roosevelt opakovaně navrhoval různá místa a data setkání. Stalin ho soustavně odmítal. Tvrdil, že jako nejvyšší velitel sovětských ozbrojených sil, předseda Státního výboru obrany a vrchní velitel generálního štábu musí být v nepřetržitém kontaktu se svými generály, s kterými den co den probírá strategii války a jednotlivé bitvy. Proto nemůže svou zemi opustit.

Zejména na počátku války, když Rusku hrozilo nebezpečí totálního zániku, to byla naprostá pravda. Stalin se denně radil s náčelníkem sovětského generálního štábu maršálem Alexandrem Michajlovičem Vasilevským a se svým zástupcem generálem Georgijem Konstantinovičem Žukovem, věrným a talentovaným vojevůdcem, který stál v čele obránců Moskvy a Leningradu. Stalin toho zpočátku o vedení války mnoho nevěděl, ale brzy zjistil, že se mu vyplatí, když bude naslouchat svým generálům, takže se při přípravě jednotlivých bitev řídil jejich radami. Žukov o Stalinovi napsal: „Byl to vynikající organizátor … v bitvě u Stalingradu prokázal své schopnosti vrchního velitele … pronikl do tajů organizace frontových operací a počínal si při nich jako zkušený vojevůdce … plně rozuměl složitým problémům vojenské strategie.“

Nyní se ale blížil konec roku 1943 a situace v Sovětském svazu už nebyla ani zdaleka tak kritická. Leningrad byl sice stále ještě obklíčen, ale Rudá armáda dobyla dvě třetiny území zabraného Němci. Rusové za sebou měli velkolepé únorové vítězství v bitvě u Stalingradu, kde se jim podařilo porazit a lapit do pasti zbytek mohutné armády, devadesát dva tisíc naprosto nedostatečně oblečených, podvyživených německých vojáků. V červenci Rudá armáda získala zpět Kursk, ležící jihozápadně od Moskvy. Triumfovala v epické bitvě, jíž se zúčastnilo dva miliony mužů a žen, šest tisíc tanků a čtyři tisíce letadel. Porážka u Kurska pro Němce znamenala konec ofenzívy. Na podzim roku 1943 už Rusové mluvili o tomto roce jako roce perelomu, tj. zásadním obratu ve vývoji druhé světové války.

Nejcitelnější důkaz změny přišel v září, kdy Stalin konečně dospěl k závěru, že nazrála doba, kdy může odjet ze země a svěřit ji do rukou svých generálů. Rozhodl se, že je nejvyšší čas setkat se tváří v tvář s prezidentem Spojených států. I tak ale s Rooseveltovým plánem na konferenci v Teheránu souhlasil jen den před jeho odjezdem z Washingtonu. V průběhu roku oba vůdci probírali různá možná místa setkání. Roosevelt přišel s řadou dat a různých lokalit, které by podle jeho názoru mohly oběma stranám vyhovovat. Mezi návrhy se objevil Island, jižní Alžírsko, súdánský Chartúm, Beringova úžina, Fairbanks na Aljašce, Káhira či Basra. (Když Roosevelt navrhoval Beringovu úžinu, projevil se jako skutečně velkorysý státník. Stalinovi napsal: „Pokud jde o mne, mohli bychom se setkat na vaší nebo mé straně Beringovy úžiny.“) Stalin však všechny návrhy zamítl. V jednom z několika málo vzácných dopisů, které psal vlastní rukou – Roosevelt ho obdržel 8. srpna – nepříliš vstřícně navrhoval Archangelsk na severu evropské části Ruska na břehu Bílého moře nebo Astrachaň na jihu Sovětského svazu. V dopise mimo jiné napsal: „Pokud by vám žádné z těchto míst osobně nevyhovovalo, můžete na jedno z uvedených míst za sebe poslat svého zástupce, nějakou osobu, jíž plně důvěřujete … a jak jsem již dříve sdělil panu Daviesovi, nemám žádné námitky, aby se setkání zúčastnil také pan Churchill.“

V září se Stalin konečně vyjádřil, že by mohl odjet na setkání, ale „přesné datum bude třeba dojednat později v závislosti na vývoji situace na sovětsko-německé frontě“. Jako vhodné místo pro konferenci navrhl právě Teherán. Roosevelt odpověděl, že Teherán mu příliš nevyhovuje, a své námitky zdůvodnil svými ústavními povinnostmi: „Nemohu si dovolit promarnit spoustu času, který by byl potřebný na oba lety do onoho velkého podšálku za horami, na němž spočívá město Teherán. Proto vám musím s velkým politováním sdělit, že do Teheránu nemohu přijet, na čemž jsme se zcela shodli se všemi členy vlády a také předními zástupci legislativních orgánů.“ Roosevelt následně přišel s vlastními návrhy. Zmínil iráckou Basru nebo Bagdád, případně tureckou Ankaru, a nakonec dodal: „Toto je krizová situace, a proto mne nesmíte zklamat.“

Stalin si na odpověď vybral celé dva týdny a pouze Roosevelta informoval, že za jedinou možnou volbu stále považuje Teherán: „Jako vrchní velitel v žádném případě nemohu cestovat dále než do Teheránu.“

Roosevelt z toho neměl žádnou radost, ale nakonec neochotně souhlasil, že let přes hory přece jen podstoupí. O tři dny později, 8. listopadu, Stalinovi napsal, že se s ním v Teheránu setká. Roosevelt totiž velmi dobře chápal mimořádnou roli médií a stejně dobře si uvědomoval, jak významně může teheránské setkání zapůsobit na světovou veřejnost – a neváhal toho využít při nátlaku na Stalina, apelem na jeho ego: „Celý svět nás všechny tři sleduje a čeká na naše setkání.“

Roosevelt se pustil se svým typickým bezbřehým optimismem do příprav na cestu. Pokud měl nějaké pochybnosti, zda Stalin skutečně přijede, nechával si je pro sebe. Stalin zvolil zemi daleko od břehů Spojených států, ale současně zemi, která se nacházela pod americkou správou. Ačkoli to tak zpočátku mohlo vypadat, rozhodně nešlo o žádnou náhodnou volbu. Íránem proudily mohutné dodávky v rámci Zákona o půjčce a pronájmu, takže není divu, že vliv Spojených států tu byl mimořádně silný. Americký generál byl jmenován náčelníkem íránského generálního štábu, vysoce postavený americký policista působil jako poradce íránské policie a další občan Spojených států fungoval jako finanční poradce íránské vlády. Pod Velitelství služeb Perského zálivu navíc spadalo nějakých třicet tisíc amerických vojáků soustředěných na dvou základnách na okraji Teheránu.

Roosevelt velmi rád cestoval – autem, vlakem, ovšem ze všeho nejraději lodí. Když pomineme starosti, které ho jistě trápily, vyhlídka na jakoukoli cestu na supermoderní válečné lodi ho musela naprosto nadchnout.

Jediným nevojenským poradcem na palubě byl Harry Hopkins. Kariérním diplomatům z ministerstva zahraničí Roosevelt příliš nedůvěřoval, mimo jiné proto, že mnozí z nich byli konzervativní republikáni. Silně protisovětsky naladěný Útvar pro východní Evropu byl rozpuštěn, ale naprostá většina kariérních diplomatů z ministerstva zahraničí nesouhlasila s jeho rozhodnutím z roku 1933 oficiálně uznat Sovětský svaz. Ministerstvo sice prošlo výraznou proměnou, ale stále tam působilo mnoho lidí, kteří s Rooseveltem a jeho politikou z hloubi duše nesouhlasili. Situaci příliš neprospěla ani Hopkinsova mise do Evropy, kde měl na prezidentův výslovný pokyn zkontrolovat, jak si počínají američtí zástupci na zahraničních misích: Hopkins mimo jiné zjistil, že na stěnách mnoha zastupitelských úřadů stále visí fotografie Herberta Clarka Hoovera, přestože by tam dávno měla být fotografie Rooseveltova. (Jedním z mužů, kteří vystupovali proti uznání Sovětského svazu, byl George Kennan, jenž v té době působil jako elév na ministerstvu zahraničí a později se proslavil jako jeden z autorů politiky zadržování. Jeho námitky byly v mnoha směrech typické: „Neměli bychom s nimi udržovat naprosto žádné vztahy … Nikdy, dnes, zítra ani nikdy v budoucnu se nesmířím s představou, že Sovětský svaz je možné brát jako skutečného či jen potenciálního spojence této země.“) „Pokud byste chtěl skutečně pochopit, co jsou to skutečné problémy, musel byste na vlastní kůži zkusit, jaké to je snažit se změnit uvažování, názory a jednání kariérních diplomatů,“ postěžoval si Roosevelt v rozhovoru s předsedou Rady guvernérů Federálního rezervního systému Marrinerem Ecclesem. Jeho názor, že zaměstnanci ministerstva zahraničí jsou neobyčejně nudní a strnulí panáci, sdíleli i další bystří lidé, mimo jiné britský ekonom John Maynard Keynes, který vtipně poznamenal: „Komunikovat prostřednictvím ministerstva zahraničí je stejné jako souložit přes pokrývku.“

Další komplikaci způsobila kritika ministra financí Henryho Morgenthaua, jenž zaměstnance ministerstva zahraničí obvinil z úmyslných „nepřijatelných průtahů“, které působí jako schvalování Hitlerova masakru Židů.

A k tomu je dále třeba přičíst Rooseveltovu nezvratnou víru v sílu osobní diplomacie a ve své vlastní schopnosti přesvědčovatele. Považoval se za nejlepšího diplomata Spojených států. Dobře věděl, čeho chce dosáhnout: Toužil po co nejpevnějším svazku se Sovětským svazem. Proto se těšil na první „oťukávací“ debatu se Stalinem ohledně perspektivy nového světového pořádku. Chtěl využít faktu, že jsou prozatím váleční spojenci, k prosazení společného postupu: „Rád bych dosáhl široce založené obecné shody na základních cílech.“ Byl přesvědčen, že tato shoda je prvním nezbytným předpokladem k vytvoření světové vlády, která by ukončila všechny války. A měl za to, že takto významné jednání může vést pouze skutečný světový vůdce – on sám.

Z toho, že na palubě nebyl žádný zástupce amerického ministerstva zahraničí, jasně vyplývá, jak významnou pozici měl Hopkins mezi Rooseveltovými nejbližšími spolupracovníky. Hopkinsovi bylo padesát tři let a vynikal řadou žádoucích předností: Byl okouzlující, velmi inteligentní a schopný, měl skvělou intuici a současně byl doslova nevyčerpatelnou studnicí novinek a klepů. Někteří lidé o něm mluvili jako o prezidentově zástupci. Příčinou jeho rychlého vzestupu byla jeho schopnost odhadovat Rooseveltovy nálady a vycházet vstříc jeho potřebám stejně jako jeho neoddiskutovatelná profesionalita. Když prezident propadal chmurám, Hopkins kolem něj soustředil lidi, kteří ho přivedli na jiné myšlenky; když prezident potřeboval trochu rozptýlit, Hopkins to okamžitě vycítil; když prezident zatoužil po společnosti – a to se stávalo často, protože nesnášel, když musel být sám – Hopkins byl vždy po ruce. Kdykoli Roosevelt narazil na nějaký důležitý problém, který bylo třeba vyřešit, svěřil ho Hopkinsovi, jenž vždy našel správné řešení.

Hopkins se narodil v Iowě, vystudoval Grinnell College a poté pracoval v oblasti sociálních služeb. Vynikal jako skvělý administrátor. V roce 1929 vytvořil Roosevelt v úřadu guvernéra státu New York první celostátní podpůrný program, který měl pomoct milionům lidí, jež počátkem Velké hospodářské krize přišli o práci. Hopkins si při prosazování programu počínal tak schopně, že ho Roosevelt povolal do Washingtonu, aby mu pomáhal při plánování a zavádění ekonomických a sociálních reforem známých jako Nový úděl. Po vypuknutí druhé světové války ho jmenoval vedoucím Útvaru armádního zásobování, což byl post, na kterém zodpovídal za veškeré dodávky výzbroje Spojencům a americkým ozbrojeným silám. Současně měl na starosti masivní materiální pomoc, kterou Spojené státy poskytovaly Sovětskému svazu.

Přes výraznou osobnost však Hopkins vůbec nedbal na oblékání. „Je neupravený až hanba; jeho oblek vypadá, jako by v něm chodil do postele, a klobouk zase, jako by na něm pravidelně sedával,“ poznamenal Churchillův šéf kanceláře generál sir Hastings Ismay. Autor profilového článku v New Yorkeru ho přirovnal k „chodícímu slaměnému panákovi“. Hopkinse nesmírně trápily vážné zažívací potíže, v jejichž důsledku byl velmi štíhlý. Se zdravím na tom byl hodně špatně. V roce 1937 podstoupil operaci, která mu sice pomohla, ale i tak nadále trpěl silnými bolestmi žaludku, kvůli nimž trávil hodně času v nemocnici.

Desátého května 1940, v den, kdy německá armáda vtrhla do Nizozemska a Belgie a Churchill se stal předsedou vlády, Roosevelt pozval Hopkinse na večeři do Bílého domu. Hopkins dokázal tak skvěle posoudit a zhodnotit novou situaci a navrhnout další kroky, jimiž by na ni měly Spojené státy reagovat, že mu Roosevelt pozdě večer navrhl, aby v Bílém domě zůstal přes noc. Hopkins si půjčil pyžamo a odebral se do jednoho z mnoha pokojů v Bílém domě sloužících jako ložnice. Domů se už nevrátil. Dostal k dispozici Lincolnovo apartmá, kde Abraham Lincoln podepsal Deklaraci nezávislosti. Apartmá se nachází v druhém, „rodinném“ poschodí Bílého domu, jen dva pokoje od prezidentských místností, a skládá se z velké ložnice s vysokým stropem a krbem a výhledem na Jižní trávník a Washingtonův památník, menšího obývacího pokoje a prostorné koupelny. Jako pracovní stůl Hopkinsovi posloužil karetní stolek. V červenci 1942 se Hopkins oženil s Louise Macyovou, bývalou pařížskou šéfredaktorkou módního časopisu Harper’s Bazaar; svatební obřad se konal v Rooseveltově pracovně, před krbem, který pro tuto příležitost ozdobili zelenými snítkami. Louise Hopkinsová se za manželem přistěhovala do Lincolnova apartmá. Eleanor Rooseveltová zpočátku neměla z nového přírůstku žádnou velkou radost, ale Roosevelt trval na svém: Prohlásil, že nezbytně potřebuje, aby „měl Harryho neustále po ruce“. Důvěrnějšího přítele než Hopkinse Roosevelt nikdy neměl. Přesto si ho ale držel trochu od těla. Hopkins ho oslovoval pane prezidente, a nikoli Frankline jako Eleanor anebo britský předseda vlády Churchill, ani Franku jako soudce Nejvyššího soudu Felix Frankfurter.

Andrej Andrejevič Gromyko, jenž během války působil ve Spojených státech jako sovětský velvyslanec, vzpomínal na Rooseveltovu radu, aby „se se svým komplikovaným problémem obrátil na Harryho Hopkinse, který mu možná ve všem nepomůže, ale udělá, co bude v jeho silách, a následně ho bude o všech krocích přesně informovat“. Hodně lidí o Hopkinsovi mluvilo jako o Rooseveltových očích a uších; také Gromyko si všiml, že ho má Roosevelt neustále nablízku.

Hopkins nahradil Cordella Hulla, všeobecně uznávaného rodáka z Tennessee, vysokého, vždy důstojně a velkolepě působícího muže se světlými vlasy. Hull působil jako nezastupitelný spojovací článek mezi Rooseveltem a konzervativními jižanskými demokratickými senátory, bez jejichž hlasů by se prezident při prosazování Nového údělu neobešel. Základem jeho mimořádné pozice mezi ostatními členy kabinetu byl jeho vliv v Kongresu. Roosevelt o něm dokonce poznamenal, že je „jediným členem vlády, který mu dokáže zprostředkovat moc, jíž není schopen dosáhnout vlastní silou“.

Konec ukázky

Table of Contents

1. VÁLKA A CESTA DO EVROPY