Roman Brat

Tvrdohlavý baran

Rozprávky z večerníčkového seriálu Čo videli stromy

Ukážka z elektronickej knihy

ZVEDAVÁ KATARÍNKA

Malá Katarínka je dievčatko ako ktorékoľvek iné. Možno trochu väčšie, ako ste vy, deti, možno práve naopak. Rada sa hrá, behá, tancuje, no zo všetkého najradšej má prírodu, kde všetko vonia, bzučí, ševelí a kde žijú bytosti, ktoré sú neraz lepší kamaráti ako ľudia. Pýtate sa, aké bytosti mám na mysli? Pravdu povediac, nielen zvieratká, víly a lesných škriatkov. Tentoraz v prvom rade stromy, lebo tie malej Katarínke učarovali zo všetkého najväčšmi. Od mala malička sa s nimi hrávala, obdivovala ich a zavše aj objímala. A ony od radosti potriasali korunou a naširoko sa usmievali. No nielen to. Podchvíľou sa Katarínke i prihovorili, a keďže ich reči pozorne načúvala, kadečo sa dozvedela. Napríklad aj to, že stromy poznajú a rozprávajú krásne príbehy, vedia čarovať, šúľať guľôčky do jamky, ukazovať dlhý nos a veľa iných zaujímavých vecí. Katka sa, prirodzene, lesom a sadom nikdy nepotulovala sama, robil som jej spoločnosť. Raz ako motýľ, inokedy ako ježko v tráve. Nemohol som ju predsa nechať osamote v šírom svete, a navyše, keby stromy videli, že s malým dievčatkom prišiel nejaký dospelý, ostali by nemé. A ja by som neuveril, že sa vedia hrať a rozprávať rozprávky. Teraz tomu už verím a aby ste ani vy nepochybovali, rozpoviem vám všetko, čo som videl a počul.

TVRDOHLAVÝ BARAN

Jedného dňa, keď malá Katarínka zabuchla za sebou drevené dvere domčeka s jahodovo-červenou strechou, uvedomil som si, že sa opäť vybrala do neďalekého lesa porozprávať sa s nejakým bruchatým listnáčom alebo štíhlym ihličnanom. Nelenil som, rýchlo som sa napil vody z čarovnej studničky, o ktorej okrem mňa nikto nevedel, a zaželal si premeniť sa na pestrofarebného motýľa. Vzlietol som do výšky v ústrety veľkému žltému kotúču na nebi, ktorý už od skorého rána láskal zem hrejivými lúčmi. Poletoval som plný sily a dobrej vôle hore-dolu, nazrel som do komína, či je naozaj taký čierny ako najčernejší tunel, ba dokonca som si sadol na plece babke Zaňovej, ktorá sa s plechovým pohárom v ruke vybrala na maliny.

– Dobré ráno, suseda. Idete si zamaškrtiť?

Babka Zaňová sa usmiala, akoby rozumela motýlej reči, jemne mi fukla do krídel a ja som sa letným vánkom nechal unášať k lesu, kam ako kozľa skackala moja Katka. Netrvalo dlho a už som jej poletoval nad hlavou, na ktorej jej v ten deň povievali dva veľké vrkoče, zopnuté červenými gumičkami.

– Ockóóó! – zakričala, akoby sa čohosi zľakla. – Našla som veľkú hubu. Veľkú ako svet! – Na okamih sa neisto poobzerala, a keď si uvedomila, že ma niet, pobrala sa ďalej. Huba vytŕčala z trávy ako maják na pobreží. Bola štíhla, s oranžovo-hnedým klobúkom podľa poslednej módy.

– Hej, motýľ, nevieš, kto je to dievčatko, čo tak veľmi kričí? Takmer ma zašliaplo. Ešte teraz mi od ľaku klobúk na hlave poskakuje. Daj si naňho pozor, radšej sa mu vyhni.

Rád by som hube vysvetlil, že sa mýli, lebo moje dievčatko veľmi dobre vie, čo sa v lese smie a čo nie. Zrejme by však nepochopila, že deti sa radujú inak ako dospelí, bez ohľadu na to, či sú to ľudia, zvieratá alebo rastliny. Keď huba videla, že si ju veľmi nevšímam, kyslo sa zatvárila a obrátila sa tvárou k slnku, aby ešte väčšmi zhnedla. Povetrím sa niesla vôňa pokosenej trávy, lesných plodín a zvuk spiežovcov. Zbystril som pozornosť, v susednej doline zrejme vyháňal bača Zubor ovce na pašu. Katarínka kráčala hore svahom k čistinke, kde sa nad všetkými kríkmi aj stromami týčil mohutný dub. Už zďaleka bolo vidieť, že sa usmieva. A nielen to. Dokonca môjmu dievčatku na privítanie máva. Aj Katka mu zakývala na pozdrav a pridala do kroku. Poponáhľal som sa, lebo som chcel byť pri dube prvý. Pohodlne som sa usadil na konári, odkiaľ som dobre počul, o čom sa tí dvaja rozprávajú. Dub sa trochu pomrvil, úkosom na mňa pozrel, no vzápätí zdvorilo vystrel konár v ústrety zadychčanému hosťovi a pomohol mu prekonať posledných pár metrov strmého stúpania.

– Taká som rada, že sme konečne spolu. Včera večer som nemohla od vzrušenia oka zažmúriť.

– Tak veľmi si sa tešila na moju rozprávku, Katarínka?

– Vždy sa teším na rozprávku. Rozprávame si ich s ockom navzájom. Raz on mne, inokedy ja jemu. Lenže teraz som, milý dub, na rade ja, a všetky rozprávky, čo som vedela, som mu už porozprávala. Nechcela by som ho sklamať.

– Neboj sa, tú moju mu môžeš porozprávať, len nesmieš povedať, že ju máš odo mňa. Aj tak by ti neveril. Myslel by si, že si dostala na slnku úpal.

– Keby som tvrdila, že som sa zhovárala s dubom?

– Presne tak.

Najradšej by som dub uštipol. Lenže motýlie nožičky sú krehké, ani by to necítil. Povedal by som mu, že nie všetci dospelí sú rovnakí, že sa medzi nimi nájdu aj takí, ktorí veria na ježibaby, škriatkov i rozprávajúce stromy. Zo zamyslenia ma vyrušil pohyb konára, ktorým dub uchopil moju Katku a posadil mi ju takmer na hlavu. Rýchlo som vzlietol a posadil som sa o konár vyššie.

– Porozprávaš mi o nejakej vile alebo čarodejníkovi? Dub sa zasmial, takmer nás oboch striasol na zem.

– Ale kdeže. Takých rozprávok ste si s ockom porozprávali už veľa. Ja mám pre teba jednu o tvrdohlavom baranovi.

– O Mariánovi?

– Tu sa každý baran volá Marián. Ja ti porozprávam o takom, čo tu kedysi pred mnohými rokmi pod mojou korunou vládol nielen tvrdou rukou, ale i tvrdou hlavou.

– A nad kým vládol?

Koniec ukážky

ISBN 978-80-893592-6-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

ZVEDAVÁ KATARÍNKA

TVRDOHLAVÝ BARAN

Tiráž