Roman Brat

Škola za rohom alebo nezbedy školáka Šuška

Ukážka z elektronickej knihy

I. Šprinty do školy

Keď chceš ráno dlhšie spať, nachystaj si veci k posteli.

Starostlivo musíš o to dbať, vždy neomylne rodič zavelí.

– Šuško, to sa mi asi sníva! – vypúlila na mňa oči pani učiteľka. Naklonila sa tvárou ku mne a čakala čo ja na to. – Lebo vážne viem pochopiť, ak niekto v prvej triede na začiatku školského roka zmešká do školy raz, dva razy, ale ty? Ty si úplne...

Ani som nedýchal. Stále na mňa vyvaľovala oči a ja som si chvíľu myslel, že ma ide zhltnúť.

– Ty si úplne... nemožný a nezodpovedný. Pozri sa na svojich spolužiakov. V tejto triede tu spolu s tebou sedí dvadsaťpäť prvákov. Z toho dvadsaťštyri príde do školy načas, ani jeden z nich ani raz nezmeškal. A ty? Ty už päť ráz! A to nerátam včerajšok, keď si dobehol do triedy tak, že sme sa vo dverách takmer zrazili!

Narovnala sa, pravou rukou sa chytila za spodnú časť chrbta a potichu vzdychla. Asi jej ten predklon neurobil dobre. Aj moja mamka niekedy zjojkne, keď ma podchvíľou drhne vo vani: „Kde si zasa lietal, Miki? Celý si od blata!“ Alebo mi vyčíta: „Stále si len vonku, a vôbec sa neučíš! Už si si stihol napísať úlohy?“ Vo vani sa zvyčajne hrávam na námornú bitku. Pri bruchu sa mi plavia tri modré vrchnáky od koly a pod vodovodným kohútikom a sprchou vyčkávajú moji nepriatelia červené vrchnáky od červenej malinovky. Modrí vždy zaručene zvíťazia, lebo na červených dopadne obrovská vlna vody a idú akože ku dnu. V skutočnosti nejdú ku dnu, lebo ustavične plávajú na hladine, no ja ich vyhodím z vane, akože je po nich. Kolu mám rád, aj keď ju ešte nesmiem. Červená malinovka je sladká a odporná, tú mi však mamka niekedy pribalí na desiatu. Ako hovorím, neznášam ju, a tak ju zvyčajne vymením za napolitánky alebo polovicu šunkového chleba. „Počúvaš ma vôbec?“ hnevá sa na mňa mamka, keď jej neodpovedám na otázky. Ale ja jej nechcem odpovedať. Musel by som priznať, že úlohy do školy ešte nemám, lebo robiť hlúpe vlnovky: malé, veľké, tučné, chudé, šikmé, rovné, a pritom všetky pekne v riadku, to je strašná nuda!

– Pozri, Šuško, buď sa to veľmi rýchlo zmení, alebo zavolám do školy tvojich rodičov a vážne si s nimi pohovorím, – povedala pani učiteľka s narovnaným chrbtom a pristúpila k tabuli. – Dobre, deti. Sústreďme sa. Teraz sa budeme venovať veľkému písanému A a malému písanému a.

Ja som sa nemohol sústrediť. Ja som úporne uvažoval, ako zabrániť predvolaniu rodičov do školy. Mal som dve možnosti: skôr vstávať, alebo zrýchliť ranný beh. Možnosť skôr vstávať som hneď zamietol, lebo najlepšie sa mi spí práve ráno. Ostávala mi druhá možnosť: rýchlejšie šprintovať. Budem musieť na tom popracovať, hútal som. Ibaže aby som rýchlejšie behal, mal by som mať dlhšie nohy, a tie nemám. Takže čo?! Bože, koľko problémov má taký prvák, to by človek neveril!

Mamka tvrdí, kto je veľa vitamínov, je zdravý, silný a rýchlo rastie. V záujme svojho sladkého ranného spánku a rýchlejších šprintov som sa preto pustil do ovocia. Predtým som horko-ťažko zjedol banán alebo jablko. Musím sa priznať, že mi väčšmi ako ovocie a zelenina chutia klobásky a šunka. No pani učiteľka svojou vážnou hrozbou zmenila môj jedálny lístok. Na raňajky som si od mamky namiesto praženice či párkov začal pýtať ovocný jogurt s vločkami a so sebou do školy výlučne vitamíny.

– Deje sa niečo, Miki? – spýtala sa ma mamka.

Aby som nebol podozrivý a zároveň povedal pravdu, oznámil som jej, že som sa rozhodol stať výborným šprintérom, a preto musím rýchlo narásť. A bolo!

Už prvé pomaranče, jablká a banány priniesli svoje ovocie. Teda naše ovocie z domu prinieslo svoje ovocie. Trochu sa zamotávam, ale dôležité je, že viem, čo chcem povedať. Vitamíny začali zaberať. Spím rovnako dlho ako doteraz, a predsa nemeškám. Paráda! Keď mamka na začiatku školského roka zisťovala, či mi bude stačiť vstávať do školy o 7.30, bez váhania som jej odvetil: „Ale veď skolu máme za rohom, jasné, že bude.“ A tak dodnes vstávam o pol ôsmej. Pätnásť minút mi trvá, kým sa vycikám, umyjem a naraňajkujem. Potom sa ďalších päť minút obliekam, a vzápätí rýchlo beriem tašku. Teda, ak ju mám pripravenú. Ak nie, rýchlo hľadám zošity, knihy a pomôcky, čo budem potrebovať. A potom šprintujem do školy. Škola sa zatvára o 7.55. Päťkrát som dobehol neskôr a raz sa nado mnou pán školník Imrich Bochník, prezývaný Peceň, zľutoval. Vtedy som stihol prísť do triedy o pol metra skôr ako naša pani učiteľka.

Vitamíny teda zaberajú a ja bežím každé ráno ako slávni šprintéri. Aj si predstavujem, že súťažím s Boltom, Gayom či inými jamajskými a americkými atlétmi. Je to parádna predstava. Keď vyjdem z brány nášho domu na ulicu, vyhodím si tašku na chrbát. Prikrčím sa, akože som si kľakol na dráhu a nahlas poviem: „Pripraviť sa, pozor, start!“ a vyštartujem, akoby ma naháňali všetci čerti z pekla. Bolta ani Gaya pred sebou ani vedľa seba nevidím. To znamená, že som zasa vyhral. Peceň už zvyčajne na mňa čaká pri otvorených dverách s kľúčom v ruke a z diaľky na mňa kričí: „Pridaj, Šuško, no tak, máš už len desať sekúnd!“ Ja dobehnem, Peceň ma potľapká po pleci a kývne hlavou, aby som švihal do triedy. A tak ja švihám. Každý boží deň letím do triedy robiť tučné a chudé vlnovky a kresliť veľké písané A. Úplne do zhlúpnutia!

II. Volajú ma Šuško

Baby sú vždy záhadné, tajnosti robia so všetkým.

Ak zvedavosť ťa prepadne, mysli a uváž, čo s tým.

Prezývku Šuško nemám dlho. Asi tak pol roka, ale dnes mi už nikto inak ani nepovie. Samozrejme, okrem mamky a sestry Dorky. Ocko, ten hej. Ten bol medzi prvými, kto mi tak začal hovoriť. Asi sa mu to meno zapáčilo väčšmi ako Mišo. Prezývku mi dali chalani na dvore, keď sme raz na jar hrali šuliku. „Mišo, máš guľky?“ spýtali sa ma. Bola nedeľa popoludní a ja som nemal doma čo robiť. Ocko pozeral šport, mamka čítala knihu, Dorka si chystala veci do školy. Išiel som sa von prebehnúť a tajne som dúfal, že niekoho stretnem, s kým sa nebudem nudiť. Stalo sa. Chalani boli starší odo mňa. Boli štyria a všetci chodili do druhej triedy. „Tak máš nejaké doma, či nie?“ Prikývol som, že áno, že po ne zabehnem. O pár minút sme už hĺbili jamku a chalani vyzvedali, či viem, čo je šulika? „Sulika? Este som o nej nepocul.“ Rehot! Chalani sa rozrehotali, že sa to na rozľahlom sídlisku ozývalo ako v jaskyni. „To ty ako šušleš? Čo nemáš zuby?“ Ostal som ako obarený. Po prvé preto, že som nevedel, čo je šulika, a po druhé preto, že sa mi smiali, ako rozprávam. Aj som pozabudol, že mi pred časom predné zuby naozaj vypadli a namiesto nich som mal v ústach jednu veľkú medzeru. „Zasmej sa!“ prikázal mi Peťo, najvyšší z chalanov. Poslušne som sa na nich zaškeril. Rehot! Zasa sa rehotali ako kone. Ale už mi aspoň bolo jasné prečo. Vysmievali sa mi, že som štrbavý a šušlavý.

Dnes už viem, čo je šulika, i to, že prezývka Šuško sa ujala bleskurýchlo. Ani pani učka ma inak nevolá. Keď sme s mamkou prišli na zápis do prvej triedy, sedela za stolom a pozerala sa do nejakých zoznamov. „Tak ty si Sesterský, Miško Sesterský, však?“ „Hej, ale vsetci ma volajú Susko,“ oznámil som hrdo. „Ako?“ spýtala sa pani učiteľka a vstala. „Ako ťa volajú?“ Mamka jej na to odvetila, že sa volám Miško, ona ma doma volá Miki, ale ja som sa nedal a rýchlo som dodal, že ma všetci prezývajú Šuško a basta. Pani učiteľka sa začudovane zatvárila, akoby si chcela overiť, či mi dobre rozumie. „Šuško?“ Radostne som prikývol a spokojne pozrel na mamku. „Naozaj ho tak volajú, pani učiteľka. To pre tie zuby, teda, skôr preto, že ich nemá,“ jachtala mamka. „Ale keď mu dorastú, potom už nebude šušlať...“ Pani učiteľka ma pohladkala po hlave a povedala, že sa na mňa bude tešiť a že sa spolu naučíme veľa nových a pekných vecí.

Myslím si, že pani učiteľka už zmenila názor. Už sa na mňa zrejme až tak veľmi neteší. Aj naďalej ma síce volá Šuško, ale neusmieva sa pri tom ako predtým. Asi pre tie moje neskoré príchody do školy. Ale vitamíny to istia, vitamíny pomáhajú. Ubehol ďalší týždeň, a ja som nezmeškal ani raz. A to je dobre.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-100204-1-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

I. Šprinty do školy

II. Volajú ma Šuško