Maddie

Princezná a psychopat

Ukážka z elektronickej knihy

Dom za mostom

Ak muž týra ženu, koho je to vina? Túto otázku som si kládla pomerne často a presúvala vinu na každého člena našej rodiny. Občas som všetky hriechy vzala na svoje plecia a potom som pod posteľou hrýzla plyšové medvede a zadúšala sa vlastným plačom. Výkriky bolesti mi vliezali do tela ako jedovaté hady, obkrúcali sa okolo pľúc, srdca a žalúdka. Dlane som pevne pritláčala k ústam, ale stres si zakaždým vybral svoju daň. Pamätám si, ako často som až do rána ležala medzi studenými, zapáchajúcimi zvratkami.

Mama a otec sú vraj tými najdôležitejšími bytosťami v živote dieťaťa. Starajú sa, vychovávajú, pomáhajú, milujú. Tí moji ma odsúdili na pomalé a bolestivé umieranie. Cítila som, ako mi hnije srdce a rozkladajú sa mi vnútornosti. Ľutujem, čo som im spravila. Milovala som ich, ale zmrzačený démon vo mne sa náhle odtrhol z reťazí.

Nechcem, aby ste odsúdili zločinca bez mena, a preto dovoľte, aby som sa vám predstavila. Volám sa Jana a meriam 175 cm. Mám hnedé vlasy, zelené oči, krvavé ruky a roztrhanú dušu. Narodila som sa v znamení rýb, ale nikdy som nemala dosť síl plávať proti prúdu. Nechala som sa ním unášať so všetkým odpadom a hnilobou, ktoré ma postupne zadusili.

Bývali sme pri rieke, no na opačnej strane než zvyšok dediny. Veľký obdĺžnikový dom bol ako hlboká páchnuca jama, z ktorej som sa nedokázala vyškriabať. Živorila som tam ako v otvorenom hrobe spolu s otcom, mamou a ešte s niekým, o kom zatiaľ nemám odvahu hovoriť. Betónový most, ktorý nás oddeľoval od ostatných dedinčanov, sa len málokedy stával svedkom návštev. Ľudia k nám zavítali len zriedka. Cítili z nás nešťastie a nechceli si ním špiniť ruky.

Moja mama pracovala ako cukrárka v neďalekom meste. Namiesto zákuskov však domov nosila fľaše rumu, s ktorými sa zamkýnala v kúpeľni. Často som stála pri dverách a cez kľúčovú dierku nazerala, ako plače alebo pomočená spí na kope špinavej bielizne. Hanbila sa za svoje nešťastie a snažila sa ho pred svetom skrývať. Vždy, keď sa musela v práci prezliekať, počkala, kým všetci odídu, aby niektorá z kolegýň náhodou neuvidela jej modriny. Aj otec bol v tomto prezieravý, vždy udieral na miesta, ktoré neboli bežne vidieť.

Ľudia si o mame šuškali za chrbtom a ukazovali na ňu prstom namiesto toho, aby sa jej pokúsili pomôcť. Každý z okolia ju považoval za čudáčku a nenapraviteľnú alkoholičku, ale nikto sa jej nespýtal, aké trápenie sa snaží v alkohole utopiť. Mysleli si, že ten dôvod vedia, ale mýlili sa.

Jediné, čo Moniku naozaj tešilo, bolo pečenie. Často piekla aj doma na objednávku pre známych, ktorí jej prišli na meno, len keď niečo potrebovali. Chýr o jej tortách a zákuskoch sa rýchlo šíril a dokonca niekedy predbehol klebety o závislosti. Moja mama bola naozaj šikovná, mala aj obchodného ducha a keby ju otec nedusil, možno by to dotiahla ďaleko.

Jedného dňa som ju pozorovala pri práci. Páčilo sa mi, ako sa zvŕta medzi čokoládovými plnkami a nadýchanými korpusmi. Hoci aj vtedy z nej razil alkoholový puch, vyzerala dokonale šťastná. Sedela som pri stole na malom stolčeku a vylizovala z misy zvyšky vanilkovej náplne. Vzduchom sa niesla lákavá vôňa a veselá melódia z rádia dopĺňala atmosféru pohody. Vtom som začula, ako sa otvorili vchodové dvere. Mama sa strhla a pohľadom vystrašenej srny sa poobzerala okolo seba. Neviditeľná ruka mi zovrela žalúdok a v ústach sa mi začali hromadiť sliny ako vždy, keď som pocítila nutkanie vyvracať sa.

Rádio zachrapčalo, keď do miestnosti vstúpil otec. Zdalo sa, akoby teplota v miestnosti klesla o niekoľko stupňov. Monika sa snažila pokračovať v práci, ale nervozitu nedokázala skryť. Chvíľu len tak stál na prahu kuchynských dverí ako dravec, ktorý striehne z úkrytu na korisť a vychutnáva si posledné sekundy pred tým, ako sa jej zahryzne do krku.

Zvuk každého kroku, ktorým sa k mame pomaly približoval, sa ku mne vracal v stonásobnej ozvene. Celé telo som mala napäté, ale zadržiavala som plač. Otca slzy rozčuľovali. Postavil sa vedľa nej ako dozorca, ruky si chytil za chrbtom a mierne sa k nej naklonil. Neprehovoril, len sa uprene díval na jej roztrasené ruky. Z dlaní mi vypadla misa, rýchlo som zaliezla pod stôl a pritlačila sa k stene.

,,Krájam marhule,“ oznámila potichu, hoci sa jej na nič nespýtal. Hlavu mala stále sklonenú, pretože sa neodvažovala k nemu zdvihnúť zrak. Môj otec bol ako divé zviera, tým sa neradno dívať do očí.

,,Vidím,“ odvetil chladne.

,,Robím to dobre?“ spýtala sa trasľavým hlasom. Otec sa neľudsky usmial.

,,Nie.“

Mame sa vyšmykol nôž, nešikovne ho zachytila a porezala sa na prste. Nervózne sa načiahla po vreckovky na polici, ale vtom ju chytil za ruku. Stiahla sa v očakávaní úderu, ale on na ňu len bez mihnutia oka hľadel.

,,Si taká nemožná, miláčik. Nechaj, utriem ti to.“

Chytil jej prst a vložil si ho do úst. Mame sa z tváre vytratila farba, moje telo stŕplo strachom a zdvihol sa mi obsah žalúdka. Myslela som, že jej ho odhryzne.

,,Chutí ako marhule,“ povedal, keď ho konečne vytiahol z úst. Zvrátene sa usmial a pozrel na mňa. Z vešiaka vzal kuchynskú utierku a sklonil sa pod stôl.

,,Usmej sa na mňa, Princezná.“

Cítila som, ako sa mi svaly na tvári sformovali do grimasy, ktorá sa mala podobať úsmevu. Jednou rukou mi zdvihol bradu a druhou mi drsne utrel ústa. Vstal, chytil najbližší podnos plný hotových zákuskov a vyhodil ho von oknom. Utrel si ruky a pískajúc odišiel.

Zdalo sa mi, že pieseň z rádia prichádza z úplne iného sveta. Počula som, ako sa na dvore zlietajú sliepky a požierajú maminu celodennú prácu. Tá len stála a bezvýrazne hľadela na okno. Z očí mi stekali slzy a dopadali na studené dlaždice. Do uší sa mi dostávali zvuky tupých úderov. Vedela som, kto ich spôsobuje, a napriek tomu, že som sa na neho nechcela dívať, nedokázala som od neho odtrhnúť zrak. Posledný člen našej rodiny stál pri kuchynskej linke a nepríčetne do nej kopal.

Daj Boh šťastia

,,Tvoja matka je úplne neschopná. Spôsobuje nám samé problémy,“ vravieval mi Šimon. Otca som vnímala ako veľkého pavúka, ktorý nás chytil do pasce a ťahal za nitky, ako sa mu zachcelo. Pre neho sme neboli rovnocenné bytosti, ale skôr domáce zvieratká alebo veci, ktoré mu zákonite patrili. ,,Ako by sa o teba mohla mama postarať? Bezo mňa by ste neprežili,“ vravieval mi pred spaním. Potom ma pohladil po vlasoch a drsne pobozkal na čelo. Vychovával zo mňa zbabelca, ktorý by sa nikdy nepokúsil utiecť. Otec bol pevný ako skala a ja som sa ho zúfalo držala, aby som sa neutopila v mori beznádeje. Napriek tomu, ako sa k nám správal, som si život bez neho nedokázala predstaviť.

,,Princezná, už som doma!“ zakričal, keď sa každé popoludnie vrátil z práce. Často mi nosieval hračky, knižky a sladkosti, ktoré som dostávala za odmenu. Správala som sa ako poslušný psík a jeho to náramne tešilo. Bola som závislá na chvíľach šťastia, ktoré mi občas dožičil. Brával ma na drobné výlety, chodil som mnou na prechádzky alebo na ihrisko. Niekedy rozprestrel deku, posadil ma na ňu a ťahal ma po podlahe z izby do izby. Smiala som sa a kričala: ,,Rýchlejšie! Rýchlejšie!“

Pozerala som sa na neho ako na boha, ktorého som milovala a zároveň nenávidela. Rád sa so mnou ukazoval na verejnosti, pretože som bola pekným dieťaťom, ktoré sa na neho podalo. Obliekal ma do roztomilých šiat, držal ma za ruku a úspešne hral rolu dokonalého otecka. Vtedy som verila, že mama je tá, ktorá ničí našu rodinu a otcove správanie si zaslúži. Rovnakej mienky boli aj ostatní ľudia z dediny, ktorí matku považovali za alkoholičku, neschopnú postarať sa o seba, nieto ešte o vlastné dieťa a takého dobrého, obetavého manžela. Otec tieto klebety nepriamo podporoval, hoci sa jej vždy snažil naoko zastať a jej závislosť ospravedlňoval nešťastím, ktoré pred rokmi našu rodinu postihlo.

Šimon nosil širokú paletu masiek, ale tou najnebezpečnejšou bol jeho šarmantný úsmev, ktorým si ľahko získaval priateľov. Ľudia o ňom hovorili ako o dobrom kamarátovi a zábavnom spoločníkovi, ktorý sa len zle oženil. Možno niekedy cítili za jeho správaním akýsi chlad, ale pripisovali ho húževnatosti, prirodzenej autorite alebo ťažkému osudu. Nemohol byť zlý, každú nedeľu predsa chodil do kostola.

Šimon nebol chlap od lopaty, ktorý zájde po robote do krčmy a doma vypráši ženu ako koberec. Pracoval v neďalekom meste ako riaditeľ v závode na výrobu topánok. Patril k zarytým abstinentom a akékoľvek násilie na verejnosti odmietal. V širokom okolí ho pokladali za váženého človeka, ktorý to v živote niekam dotiahol. Vyrastal v detskom domove a keď ho opúšťal, neznamenal nič, ale vďaka prirodzenému talentu v manipulácii a presviedčaní sa rýchlo vypracoval z obyčajného radového zamestnanca na vedúceho pracovníka.

Bol mimoriadne inteligentný a každý jeden krok si dopredu plánoval. Vyznal sa v ľuďoch, ale nie preto, že by sa dokázal vcítiť do ich situácie. Sledoval, ako sa správajú, vyhodnocoval ich konanie a keď to uznal za vhodné, opakoval ho. Vždy vedel, čo povedať a kedy sa oplatí mlčať. Ostatní ho radi počúvali, pretože dokázal pútavo rečniť a pozornosť publika mu spôsobovala nesmierne potešenie. S obľubou rozprával o ťažkom detstve, neľahkých začiatkoch a následnom kariérnom úspechu s predstieranou skromnosťou. Naoko sa snažil podporovať a motivovať aj ostatných, ale bola to len falošná pozlátka, pod ktorou sa skrývalo jeho žiarlivé a namyslené ego.

Zdalo sa, že Šimona nikto neprekukne a neodváži sa mu postaviť, ale niekto sa predsa len našiel. Ako som raz čítala v jednej múdrej knihe, najväčších nepriateľov si vytvárame sami a presne to sa stalo aj v otcovom prípade. Do našej rodiny okrem mňa a rodičov patril ešte jeden člen. Snoril, zakrádal sa po kútoch a jeho oči prenikavo svietili v tme. Zlostne zatínal drobné päte a škrípal zubami. Rodičia o neho spočiatku nejavili záujem, ale ako rástol a mocnel, čoraz nástojčivejšie na seba pútal pozornosť.

Na sviatok Troch kráľov som zakríknuto sedela za prestretým stolom a nemo pozorovala, ako si otec vybíja hnev na matke, pretože jeho polievka nebola dostatočne teplá. Túžila som utiecť a zavrieť sa do detskej izby, ale vedela som, že bez otcovho dovolenia nesmiem vstať od stola. Triasla som sa a vrhala pohľady plné obáv na človeka, ktorý sedel vedľa mňa. Tvár sa mu zvraštila, v rukách kŕčovito drvil medovníky a niečo nezrozumiteľné si mrmlal popod nos. Cítila som jeho hnev a vedela som, že každú chvíľu vybuchne.

Zrazu sa prudko pohol, podliezol stôl a ako besné zviera sa zahryzol otcovi do nohy. Šimon zavyl od bolesti a útočníka odkopol. Na nohách nemal ponožky, a tak som jasne videla odtlačky zubov, ktoré sa zaplnili krvou. Červená tekutina zašpinila okraj hnedých papúč a zatiaľ čo si otec rýchlo prezrel zranenie, malý rebel zaliezol do kúta za vianočný stromček, pričom rozkýval pár zvončekov. Prenikavo dýchal a zo zubov si vytiahol niekoľko tmavých chlpov.

Na všetkých tvárach sa usadil šok a na otcovej sa na pár sekúnd objavilo niečo, čo som tam nikdy predtým nevidela. Bol to druh strachu, ktorý pociťujú tyrani na celom svete, pretože v duchu vedia, že jedného dňa niektorá z ich obetí odmietne znášať ďalší teror a zaútočí. Napäto som očakávala, čo sa bude diať, keď sa do ticha opatrne vkradli hlasy koledujúcich detí, ktoré prechádzali popod naše okná.

,,... daj Boh šťastia tomu domu...“

Mama, ktorá sa doteraz nehybne krčila pri stene, varovne skríkla, keď sa otec natiahol k stromčeku a vytiahol odtiaľ svojho protivníka. Na zem dopadlo niekoľko sklenených gúľ, ktoré sa vzápätí rozbili. Pozrela som smerom k oknu, za ktorým pokojne padali snehové vločky.

,,... my spievame, vieme komu...“

Po líci mi stiekla slza. Tam vonku existoval úplne iný svet, do ktorého nikdy nebudem patriť. To, čo sa zatiaľ dialo v miestnosti, som vnímala len okrajovo a do reality ma vrátil až zvuk zvončeka. Spozornel aj otec a položil malého rebela na zem. Bez slova vytiahol zo skrine košík sladkostí a vyšiel von. Cez polootvorené dvere som počula, ako srdečne víta koledníkov:

,,Bŕ, to je ale zima! Dcérka už spí, manželka, bohužiaľ, nemohla vyjsť, ale ja si vás rád vypočujem. Ponúknite sa, deti!“

Živo som si vedela predstaviť, ktorú zo svojich masiek si práve nasadil. V mysli sa mi vynorili aj ľútostivé výrazy na tvárach dospelých, ktorí koledujúce deti sprevádzali. Vedela som, že sa znovu budú šíriť reči, ako sa jeho manželka ožiera aj cez Vianoce. Líca ma štípali, akoby pred chvíľou fackal mňa. Mama vzlykajúc kľačala pri mojom súrodencovi a hladila ho po červených lícach. Na jeho tvári som však nevidela známky bolesti, iba akúsi zvláštnu spokojnosť z malého víťazstva.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972226-0-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Dom za mostom

Daj Boh šťastia

Tiráž